КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
справа № 761/48752/19
провадження № 22-ц/824/6270/2021
 
14 квітня 2021 року                                                                                                    м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача Кирилюк Г.М.,
суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А. 
при секретарі Гайворонському В. М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 лютого 2021 року в складі судді Рибака М. А.,
 
встановив:
 
21.12.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з  позовом до   ОСОБА_2 про  поділ майна  подружжя. 
Позовні  вимоги  обґрунтовував тим, що перебував  з  відповідачем   у зареєстрованому  шлюбі  з  28 травня  2015 року, який  було  розірвано  рішенням  Голосіївського  районного  суду  м. Києва  від  30 жовтня  2018  року.  
30 березня  2016 року   між  Комунальним  підприємством   з питань будівництва  житлових  будинків "Житлобудінвест -УКБ"  (продавець)  та   ОСОБА_1 , ОСОБА_2   (покупці) було  укладено  договір  купівлі-продажу, предметом  якого  є  набуття у власність  в рівних   частинах  кожному  майнових  прав  на  квартиру  АДРЕСА_1 .  
Довідкою  Комунального підприємством   з питань будівництва  житлових  будинків "Житлобудінвест -УКБ" від  05.09.2017  підтверджено  сплату  покупцями повної вартості    квартири АДРЕСА_2 в сумі 1 187 196,75  грн,  ПДВ  237 439,35  грн,  всього  1 424 636,10  грн.
07.09.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуцевич О. О. за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на вказану  квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна  - 1349019480000,   по 1/2 частині за кожним.
З огляду  на ту обставину,  що  у придбання  частини спірної квартири   були вкладені особисті кошти,  отримані  позивачем  у вигляді  боргу  з подальшим  його  погашенням  коштами, що  належали позивачу особисто, та на  підставі договору  дарування  грошових коштів у період  законного  шлюбу,    частка  позивача  у майні, що   належить йому на праві  особистої  власності та не  підлягає поділу  становить  58%. Частка майна,  що підлягає  поділу  становить 42%.
Оскільки  відповідач не  брала  участі у веденні  спільного  господарства з  позивачем, не здійснила  жодного  платежу   в рахунок  утримання  житла,  приховувала  власні  доходи,  участь   останньої  у  придбанні  майнових  прав на спірну квартиру  носить  суто формальний характер, виражений у підписанні  документів,  позивач просив суд   відповідно  до  ч. 2 ст.70  СК  України відступити  від засад   рівності  часток  подружжя  та зменшити частку  відповідача   у спірному майні  до  0%.
Таким чином   позивач просив поділити спірне  майно  наступним чином: визнати  за  ОСОБА_1   право особистої приватної власності на 100% об`єкту житлової нерухомості, а саме квартиру загальною площею 62,1 кв.м., житловою площею 32,6 кв.м., кількість  кімнат -2, за адресою: АДРЕСА_2 . 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 лютого 2021 року позов задоволено частково. 
В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . 
В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири  АДРЕСА_2 . 
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Вирішено питання  розподілу  судових  витрат.
В  апеляційній  скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на  порушення  судом  норм процесуального права,  неправильне  застосування  норм  матеріального права,   просить   скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва в частині:  відмови визнати 58% спірного майна його особистою власністю та постановити нове, в якому визнати за ним право особистої власності на 58% спірного майна згідно пунктів 2, 3 частини  1 та частини 7 статті 57 СК України;  поділу майна подружжя, визнання за кожним по 1/2  спірного майна та постановити нове рішення, в якому в порядку поділу майна спільного майна подружжя зменшити частку відповідача у спірному майна до 0 згідно частини 1 статті 60 та частини 2 статті 70   СК України. З урахуванням двох вимог визнати за позивачем 100% права власності на спірне майно та розподілити судові витрати.
Свої доводи обґрунтовує тим, що  в позовній заяві  він  зазначав,  що  58% частин  спірної квартири було придбано на  особисті  кошти позивача з наведенням відповідного  розрахунку даної частки. Решту частин  квартири -42% просив  поділити  згідно  ст. 70  СК  України  та зменшити частку відповідача  до  0%. Ні  у позовній  заяві, ні   в усних поясненнях   позивач  не  вказував та не  вимагав визнати, що  платежі на суму  600 000  грн  є його  особистими коштами.  
Судом  правильно  встановлено, що   грошові кошти, які були надані в борг позивачу відповідно до розписок від 20.12.2016 та від 16.05.2017, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Проте суд,  не зважаючи на посилання позивача на положення частини 7 статті 57 СК України, не застосував її до даних правовідносин та не вказав мотиви не застосування, чим порушив пункт 6 частини 4 статті 265 ЦПК України.   
Частина   спірного  майна, що  є  особистою   власністю позивача,  становить  29,5% та не  підлягає  поділу  як частина майна  подружжя.
Судом також не  встановлено,  за  рахунок кого саме з подружжя здійснювалось погашення їх спільного боргу та чи  не  вносились  особисті кошти  одного з подружжя  в рахунок  погашення  зобов`язання  до  договорами позики.
Наявні  докази у справі підтверджують  погашення  спільного  боргу   подружжя  позивачем  одноособово після  розірвання  шлюбу,  що належали йому особисто. 
Звертає  увагу, що   висновки суду  першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, суперечать один одному,  оскільки спочатку суд робить висновок про те, що позивачем для придбання  спірної квартири  було  залучено  особисті кошти в розмірі            420 000  грн, які він отримав на підставі договору дарування грошових коштів,   а в подальшому  робить висновок   про те, що  спірна квартира була   придбана сторонами під час перебування у шлюбі, за спільні кошти та з метою забезпечення сім`ї житлом, тому така є спільною сумісною власністю подружжя.
Доводи позивача про  те, що   існують   підстави відійти  від засад  рівності часток  подружжя   та його вимоги  поділити 42% квартири  з відповідним  зменшенням   частки відповідача  з  21%  до  0% були повністю  проігноровані  судом. 
Просить   рішення  суду  першої інстанції  в частині  визнання  за  сторонами  в порядку поділу  майна   подружжя  права  власності на  1/2 частку  квартири за кожним  скасувати, задовольнити вимоги позивача   та  зменшити частку  відповідача в спірному майні  до    0.
З урахуванням  іншої вимоги про  визнання  особистої  власності за  позивачем на  58%  спірного майна,  позивач просить  суд визнати  за ним 100%  у праві власності на спірну  квартиру.
Також не погоджується з розподілом судом  першої  інстанції   судових  витрат. 
У відзиві на апеляційну  скаргу  ОСОБА_2 просить залишити  судове  рішення  без змін,  а скаргу  без задоволення.
Свої  доводи мотивує тим, що спірна  квартира   належить сторонам  у  визначених  частках, не  належить до спільної  сумісної  власності подружжя  в  розумінні   ч. 1 ст. 368  ЦК  України, а тому  предмет   спору   в даній  справі  відсутній.
Відповідач категорично не погоджується  з  автоматичним  віднесенням  квартири   до спільної сумісної  власності  подружжя,  яке підлягає поділу  у  відповідності до статей 69-72 СК  України.
 Отримання   у власність  частки, що   належить відповідачу в  режимі спільної часткової  власності , може  відбутись  в разі   надання  їй  за  її згодою  компенсації, після чого  право  відповідача  на  частку у спільній  частковій власності  припиняється, що передбачено  частинами 2 та 3 статті 364 ЦК  України, або  за рішенням  суду  за умови  попереднього  внесення  позивачем вартості цієї частки на  депозитний рахунок  суду,   відповідно  до   ст. 365 ЦК  України.
В  судовому  засіданні  ОСОБА_1 та його  представник ОСОБА_3   апеляційну скаргу підтримали та просили її  задовольнити.
Представник  ОСОБА_2   -  ОСОБА_4 просив  апеляційну  скаргу  залишити без задоволення,  а рішення  суду  першої інстанції  без змін. 
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню  з таких підстав.
Ухвалюючи рішення  про  часткове  задоволення  позову про поділ  майна  подружжя - квартири АДРЕСА_2 , суд першої   інстанції  виходив з того,  що  вказана  квартира   була придбана   сторонами  під час перебування  в шлюбі, за спільні  кошти, з метою  забезпечення   сім`ї житлом, тому остання є спільною  сумісною власністю  подружжя та підлягає поділу  між сторонами  у рівних частках.
Оскільки позивачем  не  доведено  обставину набуття ним  спірної квартири у власність в повному обсязі  за  особисті  кошти, суд першої  інстанції  дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання за ним права особистої приватної власності  на спірну  квартиру   задоволенню не підлягають.
Апеляційний суд  не  погоджується  з такими  висновками суду  першої  інстанції, оскільки  вони не  відповідають  обставинам справи та вимогам  закону.
Відповідно  до   положень  ч.2 -3  ст.355  ЦК  України майно  може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Право  спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.
Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Відповідно до  ч. 1 ст.356  ЦК  України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Судом  встановлено,  що сторони  перебували в зареєстрованому  шлюбі  з  28 травня  2015 року, який  було  розірвано  рішенням  Голосіївського  районного  суду  м. Києва  від  30 жовтня  2018  року.  
30 березня  2016 року   між  Комунальним  підприємством   з питань будівництва  житлових  будинків "Житлобудінвест -УКБ"  (продавець)  та    ОСОБА_1 , ОСОБА_2   (покупці) було  укладено  договір  купівлі-продажу, предметом  якого  є  набуття у власність  в рівних   частинах  кожним з покупців   майнових  прав  на  квартиру  АДРЕСА_1 .  
Довідкою  Комунального підприємством   з питань будівництва  житлових  будинків "Житлобудінвест -УКБ" від  05.09.2017  підтверджено  сплату  покупцями повної вартості    квартири АДРЕСА_2 в сумі 1 187 196,75  грн,  ПДВ  237 439,35  грн,  всього  1 424 636,10  грн.
Відповідно  до  відомостей з Державного  реєстру  речових прав на  нерухоме майно,  07.09.2017  державним реєстратором здійснено  запис про право  власності № 22281075.
Відповідно  до вказаного  запису,    власником  1/2 частки  квартири, розташованої  за адресою:  АДРЕСА_2 , є  ОСОБА_2 . Підстава виникнення права власності - договір  купівлі-продажу, виданий 30.03.2016, видавник: приватний нотаріус Київського міського  нотаріального   округу  Гуцевич О.О.;  додаткова  угода  до  договору купівлі-продажу   майнових  прав від  30.03.2016,  додаткова     угода   до договору  купівлі-продажу  майнових  прав  від 30.03.2016, посвідчені приватним нотаріусом  Гуцевич О.О.; довідка  серія та номер 114/5205, виданий 05.09.2017,видавник КП "Житлоінвест-УКБ"; Акт  прийому-передачі квартири, виданий 05.09.2017;  технічний паспорт.  Форма  власності:  приватна. Вид  спільної власності:  спільна часткова. 
Відповідно до  запису про  право  власності №22281031,  власником  іншої  1/2 частини  вищевказаної квартири є  ОСОБА_1 (а.с.30,31 т.1).
Згідно  з презумпцією  правомірності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності договору   купівлі-продажу   від  30 березня  2016 року, укладеного між  Комунальним  підприємством   з питань будівництва  житлових  будинків "Житлобудінвест -УКБ"    та   ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 , на  підставі  якого  сторони  набули спірне  нерухоме майно у  спільну  часткову власність, в межах  розгляду  даної справи  спростована  не була. 
Відповідно  до  положень ст. 69  СК  України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.  Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.
З огляду  на  ту обставину,  що   спірна  квартира  належить    сторонам  на праві  спільної   часткової власності,  з визначенням часток кожного з них у праві власності, правові підстави для   її поділу, як спільного  сумісного майна  подружжя, відсутні. 
За відсутності  правових підстав для  поділу майна,  як спільного сумісного майна  подружжя, правові підстави  для збільшення  частки позивача  у спірному майні з огляду  на  розмір  вкладених ним   у придбання  майна  коштів, що належали йому особисто,  для  врахування боргів подружжя та правовідносин за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї,   а також для   відступу від засад рівності  часток  подружжя  за  обставин,  що  мають істотне  значення  також  відсутні.
Суд першої  інстанції  вказаного не  врахував,  неправильно   застосував норми матеріального права та  дійшов   помилкового  висновку про  застосування   до  спірних  правовідносин норм  матеріального права, що  регулюють   право  на поділ  майна, що  є об`єктом  права  спільної сумісної  власності подружжя. 
Відповідно  до  ч. 4 ст. 367  ЦПК  України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду  на  допущене  судом  першої  інстанції неправильне  застосування   судом   норм  матеріального  права,  суд апеляційної інстанції  дійшов  висновку про часткове  задоволення  апеляційної скарги,  скасування рішення  суду першої  інстанції   та   ухвалення  нового  судового  рішення  про  відмову в позові. 
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки  в задоволенні  позову  відмовлено,    понесені  позивачем   судові витрати по  сплаті судового  збору  та витрат на  професійну  правничу допомогу    відшкодуванню  не  підлягають. 
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 лютого 2021 року скасувати.
Ухвалити  нове судове рішення.
В задоволенні  позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний  текст  судового   рішення  складено    16 квітня 2021  року. 
 
Суддя-доповідач:                                                                Г. М. Кирилюк

Судді:                                                                                   І. М. Рейнарт 

                                                                                              Т. А. Семенюк