Справа № 345/2220/20 
Провадження № 22-ц/4808/328/21 
Головуючий у 1 інстанції Сухарник І. І. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої                        Томин О.О.,
суддів:                        Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,
за участю секретаря        Капущак С.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Савчука Романа Романовича на рішення Калуського міськрайонного суду, ухвалене суддею Сухарник І.І. 26 листопада 2020 року в м. Калуші, повний текст якого виготовлено 2 грудня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,
в с т а н о в и в:
В липні 2020 року  ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.
Позовні вимоги мотивовано тим, що з 20.02.1971 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з  ОСОБА_1 , який розірвано рішенням Калуського міськрайонного суду 15.01.2020 року. Після розірвання шлюбу відповідач ОСОБА_1 чинить їй перешкоди у користуванні спільним майном, тому вона вважає, що його слід поділити в натурі. Зазначає, що направляла відповідачу лист-пропозицію щодо укладення договору про поділ в натурі житлового будинку, господарських будівель та споруд і земельної ділянки, однак останній залишив його без уваги.
Позивач вказує, що спірний будинок було побудовано ними з ОСОБА_1 на земельній ділянці, яку відповідачу передала його мати в 1992 році, однак за їхні спільні кошти. Так, вона працювала в Україні, а 1987 року їздила за кордон на роботу і зароблені кошти теж вкладала в будівництво.
Загалом за час спільного проживання у шлюбі ними набуто житловий будинок (літера «А»), літню кухню (літера «Б»), гаражі (літери «В» і «Д»), комору (літера «Г»), огорожу №1 та огорожу №2, ворота №4, які знаходяться по АДРЕСА_1 . Свідоцтво про право власності на житловий будинок видано 29.12.1994 року на ім`я ОСОБА_1 .
Крім того відповідачем приватизовано земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що також підлягає поділу.
Ринкова вартість даного домоволодіння в цілому складає 1525335 грн., а 1/4 його частини - 381334 грн. Вартість вищезазначеної земельної ділянки – 34000,00 грн., 1/4 його частини - 8500 грн.
Зазначає, що 1/2 спірного домоволодіння подаровано дочці сторін -  ОСОБА_3 , яка фактично користується другим поверхом житлового будинку, гаражем та 1/2 частиною земельної ділянки. Першим поверхом будинку користується позивач та відповідач ОСОБА_1 .
Позивач вважає, що їй як подружжю належить половина домоволодіння за винятком того, що подаровано ОСОБА_3 . Тобто 1/4 житлового будинку на першому поверсі, 1/4 літньої кухні та комори, а також 1/2 гаражу.
Відповідно до довідки від 24.06.2020 року про технічно можливий поділ домоволодіння за  ОСОБА_2 слід визнати право власності на житлову кімнату №1-4 площею 26,1 кв.м. на першому поверсі, в спільному користуванні залишити: коридор №1-1, коридор №1-2, сходову клітку №1-6, кухню №1-7, ванну №1-9, вбиральню №1-10, котельню, які також розташовані на першому поверсі. Решту житла визнати за відповідачем ОСОБА_1 .
Згідно поділу житлового будинку і господарських будівель повинна бути поділена між колишнім подружжям також земельна ділянка площею 0,1000 га.
З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог позивач просила визнати за нею право власності на 1/4 частину житлового будинку, а саме: на житлову кімнату №1-4 площею 26,1 кв.м. на першому поверсі, в спільному користуванні залишити: коридор №1-1, коридор №1-2, сходову клітку №1-6, кухню №1-7, ванну №1-9, вбиральню №1-10, котельню, які також розташовані на першому поверсі, визнати за нею право власності на 1/4 частину підвалу, залишити в спільному користуванні комунікаційні мережі, визнати за нею право власності на 1/2 частину гаражу, 1/4 частину літньої кухні та 1/4 частину комори. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину житлового будинку, 1/2 частину гаражу, 1/4 частину літньої кухні та 1/4 частину комори. Визнати за  ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину земельної ділянки площею 0,1000 га., кадастровий номер 2610400000:21:006:0032 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд пропорційно розподілу будинковолодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 .
Рішенням Калуського міськрайонного суду від 26 листопада 2020 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину житлового будинку, 1/4 частину літньої кухні, 1/4 частину комори, 1/4 частину підвалу, 1/2 частину гаражу, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 2610400000:21:006:0032 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину житлового будинку, 1/4 частину літньої кухні, 1/4 частину комори, 1/4 частину підвалу, 1/2 частину гаражу, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 2610400000:21:006:0032 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 по 1040,83 грн. судового збору з кожного. У задоволенні решти вимог позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Савчук Р.Р. подав апеляційну скаргу. Вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного дослідження обставин, які мають значення для вирішення справи.
Зазначає, що протягом 1981-1989 року саме мати відповідача ОСОБА_4 спільно зі своїм чоловіком ОСОБА_5 та дядьком відповідача ОСОБА_6 здійснили будівництво спірного домоволодіння, і ні відповідач, ні позивач участі в його будівництві не приймали.
Згідно із заповітом від 01.06.1989 року ОСОБА_4 заповіла незакінчений будівництвом вищевказаний житловий будинок в рівних долях своєму синові ОСОБА_1 та внучці ОСОБА_7 , і факт складання такого заповіту підтверджує те, що цей житловий будинок станом на 1989 рік хоч і не був завершений будівництвом, але вже існував в натурі.
Також те, що будівництво спірного будинку здійснювала ОСОБА_4 підтверджується Типовим договором на ремонт та будівництво житлових будинків, квартир, господарських, побутових будівель і споруд по замовленню населення, який датований 07.07.1992 року, згідно з умовами якого підрядник зобов`язувався здійснити ремонтні роботи належного ОСОБА_4 житлового будинку АДРЕСА_1 . Зокрема, до переліку робіт, які зобов`язувався здійснити підрядник, належать: влаштування підлоги із паркету, заміна стропильних ніг із брусів, влаштування покрівлі із азбестоцементних листів по готовій обрешітці. Вказані роботи здійснюються на завершальній стадії будівництва житлового будинку, а тому вважає, що це доводить те, що станом на 1992 рік будинок був практично завершений, а його будівництвом займалася мати відповідача.
Вважає, що суд не дав належної правової оцінки вказаним доказам.
Також просить взяти до уваги долучені до апеляційної скарги докази, а саме: Техно-робочий проект на електропостачання даного житлового будинку від 13.05.1985 року, затверджений Управлінням побутового обслуговування населення Івано-Франківської обласної ради народних депутатів; Технічні умови №28/84 від 22.11.1984 року щодо електропостачання будинку, затверджені Івано-Франківської обласним підприємством електричних сіток; Проект №2015-Х-ГС та технічні умови від 11.07.1988 року №76 газопостачання житлового будинку; дозвіл на підключення до газопостачання житлового будинку від 29.09.1988 року; Технічні умови газопостачання літньої кухні №2 від 30.03.1984 року, замовником яких була ОСОБА_4 .
Листом від 11.01.2021 року №02-03/04 Управління архітектури та містобудування Калуської міської ради повідомило, що в архіві управління відсутній архівний примірник будівельного паспорта та документації про надання земельної ділянки для спорудження житлового будинку ОСОБА_4 . Однак зазначено, що у відповідності до рішення виконавчого комітету Калуської міської ради від 22.06.2004 року №313 житловий будинок ОСОБА_1 знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ).
Вважає, що наведене спростовує доводи позивача про те, що вона з відповідачем лише в 1992 році вирішили побудувати житловий будинок. Також зазначає, що ці факти підтвердили в судовому засіданні свідки.
Зазначає, що в договорі дарування 1/2 житлового будинку ОСОБА_3 немає посилання на те, що спірне домоволодіння є спільною сумісною власністю подружжя, а заява позивача, якою вона дала згоду на відчуження його 1/2 частини, підписана виключно нею та не може обґрунтовувати факт спільності майна, така заява була підготовлена нотаріусом формально, оскільки право власності на будинок зареєстроване в 1994 році, коли сторони перебували у шлюбі.
Вважає, що на дані правовідносини поширюються норми Кодексу про шлюб та сім`ю України.
Крім того, вказує, що судом першої інстанції неправомірно визнано за позивачем право власності на 1/4 частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 , оскільки така була передана ОСОБА_1 на підставі рішення Калуської міської ради від 27.04.2010 року №1182 в порядку безоплатної приватизації.
Просить рішення Калуського міськрайонного суду від 26 листопада 2020 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким в цій частині позову відмовити.
Позивач подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що будівництво житлового будинку, господарських будівель і споруд розпочалося після передачі земельної ділянки матір`ю відповідача, що підтверджується архівним витягом Калуської міської ради від 09.12.2019 року та довідкою №997 від 08.10.1992 року про те, що ОСОБА_1 дійсно являється індивідуальним забудівником житлового будинку по АДРЕСА_3 згідно рішення міськвиконкому від 22.07.1992 року. А твердження відповідача щодо того, що будівництво здійснювали його мати з вітчимом є голослівними, оскільки вони за рахунок своєї пенсії не змогли б його побудувати. Зазначає, що для будівництва даного будинку нею було продано квартиру, яку вона отримала, працюючи в ЖЕКу, а в 1987 році вона їздила на роботу за кордон, і всі зароблені кошти вкладала в будівництво. Апелянт працював на різних керівних посадах, а тому в 1981 році попросив матір написати заяву про виділення їй земельної ділянки під індивідуальне будівництво. Однак до 1992 року подружжям ОСОБА_8 було споруджено тільки літну кухню. І лише в 1992 році після передачі земельної ділянки від ОСОБА_4 до її сина здійснювалося будівництво житлового будинку, що і підтверджується випискою з газети, яку долучив сам апелянт.
Також вважає, що факт побудови спірного будинку у шлюбі сторін підтверджується її заявою про згоду на укладення договору дарування 1/2 частини домоволодіння, копією свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок від 29.12.1994 року, копією відзиву на позовну заяву у справі про розірвання шлюбу, де апелянт особисто зазначає, що «на шляху нашого подружнього життя чимало здобутків – створення сімейної домівки…».
На її думку посилання апелянта на те, що його мати ОСОБА_4 склала заповіт на незакінчений будівництвом житловий будинок, не являється доказом існування будинку, оскільки в 1989 році сторонами було побудовано тільки літню кухню, і саме на неї матір`ю було складено заповіт.
Зазначає, що про цей заповіт їй стало відомо в кінці 1991 року, і так як будівництво велося за кошти їхньої сім`ї, то ОСОБА_4 і переписала земельну ділянку своєму синові. Якщо б будівництво здійснювала ОСОБА_4 , то відповідач вирішував би питання спадщини.
Вказує, що долучені до апеляційної скарги документи - це тільки проекти, які не мають ніякого значення в даній справі. Крім того, свідок відповідача ОСОБА_9 теж підтвердив, що будівництво будинку розпочалося в 1992 році, а до того була побудована тільки літня кухня. І сам відповідач у своїх поясненнях в судовому засіданні та у відзиві на позов не заперечував щодо набутого домоволодіння у шлюбі.
Щодо посилання апелянта на те, що рішення суду в частині поділу земельної ділянки є незаконним, оскільки така придбана ним в процесі безоплатної приватизації, то зазначає, що суд першої інстанції правильно виходив з того, що в кожного з подружжя, який має частку у спільно набутому домоволодінні, виникає право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку.
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду від 26 листопада 2020 року без змін.
В судовому засіданні апеляційного суду відповідач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали.
Позивач та її представник проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду залишити без змін.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася. Надіслала на адресу суду клопотання про розгляд справи в її відсутності. Зазначила, що не заперечує щодо передачі на користь позивача належної їй 1/2 частини спірного будинковолодіння.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення суду оскаржується тільки в частині задоволених позовних вимог, а тому апеляційним судом переглядається лише в цій частині.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони зареєстрували шлюб 20.02.1971 року. Рішенням Калуського міськрайонного суду від 15.01.2020 року шлюб між ними розірвано (а.с. 7).
Встановлено також, що 25.11.1981 року рішенням виконавчого комітету Калуської міської ради народних депутатів №171/15 матері відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 було виділено земельну ділянку площею 600 кв.м. для будівництва індивідуального житлового будинку в АДРЕСА_3 та дозволено будівництво будинку у відповідності з планом, одержаним у відділі архітектури. Зобов`язано ОСОБА_4 протягом місяця з дня ухвалення даного рішення одержати технічну документацію у відділі архітектури та посвідчити договір в нотаріальній конторі на право користування земельною ділянкою. Встановлено початок будівництва житлового будинку до 25.12.1981 року та закінчити будівництво до 25.11.1984 року (а.с. 93-97).
01.06.1989 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким заповіла незакінчений будівництвом будинок, що знаходиться в АДРЕСА_3 ОСОБА_1 та ОСОБА_10 в рівних долях (а.с. 98).
07.07.1992 року між Калуським БУ-6 фірма “Івано-Франківськбуд” та ОСОБА_4 було укладено Типовий договір на ремонт та будівництво житлових будинків, згідно якого 07.10.1992 року було сплачено 11343,20 руб. по квитанції №141 за виконані будівельно-ремонтні роботи (а.с. 99-100).
Рішенням виконавчого комітету Калуської міської ради народних депутатів №282 від 25.10.1994 року затверджено акт комісії про прийняття в експлуатацію спірного житлового будинку по АДРЕСА_1 , забудівник - ОСОБА_1 (а.с. 10-11).
На підставі вищевказаного рішення 29.12.1994 року ОСОБА_1 видано свідоцтво на право особистої власності на даний будинок (а.с. 8).
Згідно копії Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 від 13.05.2008 року такий містить підвал, перший поверх та мансарду; до складу домоволодіння крім житлового будинку входить також літня кухня, гараж, комора, гараж, огорожі, ворота (а.с. 20-23).
Як вбачається з копії Договору дарування від 31.05.2008 року ОСОБА_1 подарував 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_3 ) своїй дочці ОСОБА_3 (а.с. 9, 79).
Відповідно до копії нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_2 від 31.05.2008 року, остання давала згоду на передачу у дар ОСОБА_3 її чоловіком ОСОБА_1 набутого з ним у шлюбі майна – 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с. 84).
Згідно копії Державного акту серії ЯК №847413 відповідачу ОСОБА_1 рішенням Калуської міської ради №1182 від 27.04.2010 року надано земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 2610400000:21:006:0032 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 . Відповідно до списку співвласників земельної ділянки по 1/2 її частині належить відповідачам (а.с. 14-15).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірне домоволодіння набуте подружжям за час шлюбу, а дана земельна ділянка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. При цьому суд, зокрема, вирішив визнати за позивачем та за відповідачем право власності на 1/4 частину житлового будинку, 1/4 частину літньої кухні, 1/4 частину комори, 1/4 частину підвалу, 1/2 частину гаражу, 1/4 частину земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Однак апеляційний суд не може в повній мірі погодитися із таким рішенням з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом ст. 15 ЦК України порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Оскільки спірне будинковолодіння набуте подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, тому при вирішенні справи необхідно застосовувати положення КпШС України, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до частини першої статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Частиною першою статті 28 КпШС України визначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.
Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу (ч. 2 ст. 29 КпШС України). 
Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
При цьому, Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, №14448/88, §33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).
Згідно ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У ході розгляду справи, судом встановлено, що відповідно до Договору дарування від 31.05.2008 року ОСОБА_1 подарував дочці — ОСОБА_3 1/2 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 .
Таким чином, предметом поділу між подружжям є 1/2 частина спірного домоволодіння.
Досліджуючи джерело коштів та час побудови житлового будинку по АДРЕСА_1 , місцевий суд правильно взяв до уваги те, що такий споруджений та зданий в експлуатацію в період зареєстрованого шлюбу між сторонами та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Посилання сторони апелянта на те, що будівництво даного будинку здійснили протягом 1981-1989 року мати відповідача ОСОБА_4 спільно зі своїм чоловіком ОСОБА_5 та дядьком відповідача ОСОБА_6 , і ні відповідач, ні позивач участі в його будівництві не приймали, є голослівними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі.
Так, укладений 07.07.1992 року Типовий договір на ремонт та будівництво житлових будинків не містить зазначення, які саме будівельно-ремонтні роботи було виконано (а.с. 99-100), натомість засвідчує той факт, що будівництво велося в 1992 році, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.
Також факт будівництва будинку сторін у 1992 році підтверджується долученим до матеріалів справи витягом з газети “Дзвони Підгір`я” №151 (404) від 17.12.1992 року (а.с. 128).
Що стосується посилань апелянта на те, що про існування спірного будинку станом на 1989 рік свідчить заповіт ОСОБА_4 від 01.06.1989 року, яким вона заповіла незакінчений будівництвом житловий будинок в рівних долях своєму синові ОСОБА_1 та внучці ОСОБА_7 , то такі теж не заслуговують на увагу, оскільки не доводять побудову нею такого будинку.
Крім того сам факт укладення Договору дарування від 31.05.2008 року, відповідно до якого ОСОБА_1 подарував 1/2 частину спірного домоволодіння своїй дочці ОСОБА_3 , свідчить про те, що таке майно не існувало на час складання вищевказаного заповіту, а надання нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_2 на укладення такого договору доводить його перебування у спільній сумісній власності подружжя.
Долучені апелянтом до апеляційної скарги докази, а саме: Техно-робочий проект на електроосвітлення житлового будинку від 13.05.1985 року, затверджений Управлінням побутового обслуговування населення Івано-Франківської обласної ради народних депутатів; Технічні умови №28/84 від 22.11.1984 року щодо електропостачання будинку, затверджені Івано-Франківської обласним підприємством електричних сіток; Проект №2015-Х-ГС та Технічні умови від 11.07.1988 року №76 газопостачання даного будинку; дозвіл на підключення до газопостачання житлового будинку від 29.09.1988 року; Технічні умови газопостачання літньої кухні №2 від 30.03.1984 року, замовником яких була ОСОБА_4 , також не можуть свідчити про час початку та закінчення виконання будівельних робіт спірного житлового будинку.
Таким чином матеріалами справи не доведено, що спірний будинок був побудований саме ОСОБА_4 за належні її сім`ї кошти. Не вбачається цього і з показів свідка, допитаного в судовому засіданні судом першої інстанції. А тому висновки суду про належність 1/2 частини домоволодіння до спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і можливість визначення їх часток у ньому є законними та обґрунтованими.
Також суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання за позивачем права власності на 1/4 земельної ділянки площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 .
Твердження сторони апелянта про те, що суд не врахував, що така земельна ділянка була передана ОСОБА_1 на підставі рішення Калуської міської ради від 27 квітня 2010 року №1182 в порядку безоплатної приватизації, а тому є його приватною власністю, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
Так, у частинах другій, третій статті 116 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.
Судом установлено, що житловий будинок, який є предметом спору, було побудовано за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі рішення Калуської міської ради від 27 квітня 2010 року ОСОБА_1 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за вищевказаною адресою.
Перехід права власності на земельну ділянку у разі набуття права власності на житловий будинок врегульовано статтями 120 ЗК України і 377 ЦК України.
У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року №2) судам роз`яснено, що земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, у постанові від 24 квітня 2019 року у справі №2-3392/11 (провадження №14-105цс190 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у разі, якщо одним із подружжя під час шлюбу, дійсного на момент виникнення спірних правовідносин, придбано будинок, то в подружжя виникла спільна сумісна власність, тобто право другого з подружжя на частину будинку. У зв`язку з тим, що земельну ділянку виділено у власність для обслуговування цього будинку, то в чоловіка, за яким визнається право власності на 1/2 частину будинку, в такій же частці виникає і право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 року у справі №910/18560/16 (провадження №12-143гс18) зазначено, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
Вказане свідчить, що задовольняючи позовну вимогу щодо спірної земельної ділянки в даній справі, суд першої інстанції врахував принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будівель, та дійшов правильного висновку про задоволення вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/4 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .
Разом з тим, судом не враховано, що згідно Договору дарування від 31.05.2008 року ОСОБА_1 подарував своїй дочці ОСОБА_3 1/2 частину спірного домоволодіння, яке включає в себе житловий будинок, літню кухню, гараж, комору, гараж, огорожі, ворота (а.с. 9, 79).
За таких обставин предметом спору є тільки 1/2 спірного гаражу, а тому наявні правові підстави для визнання за позивачем права власності на його 1/4 частину та за відповідачем ОСОБА_1 на його 1/4 частину.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції слід змінити. Визнати за ОСОБА_2 та за ОСОБА_1 право власності по 1/4 частині спірного гаражу. В решті рішення суду слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Савчука Романа Романовича задовольнити частково.
Рішення Калуського міськрайонного суду від 26 листопада 2020 року в частині задоволення позовних вимог про визнання права власності на гараж змінити.
Визнати за  ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину гаражу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину гаражу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови

Головуюча:                                                                О.О. Томин
Судді:                                                                        Г.П. Мелінишин
                                                                       О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 16 квітня 2021 року.