УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 673/517/16-ц
Провадження № 22-ц/4820/813/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 червня 2021 року м. Хмельницький
Хмельницький апеляційний суд у складі
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Купельського А.В. (суддя-доповідач),
Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,
секретар судового засідання Шевчук Ю.Г. 

за участю учасників справи: представника Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» адвоката Москалюк С.А., представника позивача адвоката Сковороди О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області 15 червня 2020 року (суддя Дворнін О.С.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», з участю Савчук Альони Віталіївни, як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, про визнання недійсними додаткових угод, 
в с т а н о в и в :
В квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання недійсними Додаткових угод про іпотечний кредит від 25.04.2008 року за №HMD0G40000001761 та №HMD0G50000001761 укладених між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», з підстав невиконання Банком своїх зобов`язань по наданню кредиту.
Згодом, 07.05.2019 року позивач подав до суду позовну заяву про визнання недійсними згаданих вище додаткових угод із зміненими підставами, вказуючи на порушення Банком законодавства про захист прав споживачів, що мало прояв у неповідомленні Банком позивача письмово про основні умови кредитування, чим останнього було позбавлено можливості зробити свідомий і компетентний вибір щодо придбання такої довгострокової фінансової послуги в іноземній валюті, не зазначено положення про валютні ризики, приховав в умовах додаткових угод данні та відомостей, щодо реальної величини відсоткової ставки, розміру сум загальної вартості кредиту, та розміру сум щомісячних платежів по відношенню до тих що були узгоджені та обумовлені сторонами, ввів в оману повідомленням про відсутність рефінансування Державною іпотечною установою, включено сплату коштів за резервування ресурсів, порушив принцип рівності сторін договору, незрозуміло для чого видавалась сума 3751 долар США 86 центів, проявив нечесну підприємницьку діяльність у зв`язку з чим, зазначені вище Додаткові угоди підлягають визнанню недійсними.
Рішенням Деражнянського районного суду Хмельницької області 15 червня 2020 року позов задоволено. 
Визнано недійсною Додаткову угоду до Договору про іпотечний кредит від 25.04.2008 р. №HMD0G40000001761, укладену 25.07.2008 р. між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник АТ КБ «Приватбанк»).
Визнано недійсною Додаткову угоду до Договору про іпотечний кредит від 25.04.2008 р. за №HMD0G50000001761, укладену 25.07.2008 р. між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник АТ КБ «Приватбанк»).
Не погоджуючись з таким рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Судові витрати покласти на позивача.
Вважає вказане рішення безпідставним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що вимоги ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, яка діяла на момент вчинення спірних правочинів) не розповсюджують свою дію на правовідносини, які виникли з приводу укладення додаткових угод від 25.07.2008 року, оскільки такі додаткові угоди за своїм змістом не є договорами про надання споживчого кредиту. 
Звертає увагу, що ненадання позичальнику інформації, зазначеної ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у жодному випадку не тягне за собою визнання кредитного договору недійсним, оскільки відповідно до вимог зазначеної норми Закону, у разі ненадання такої інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе лише відповідальність, встановлену статтями 15, 23 цього Закону, де відсутні такі наслідки, як визнання договору недійсним. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить рішення суду залишити без зміни, апеляційну скаргу без задоволення. 
Вважає, що доводи відповідача ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права, є безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу. 
Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив в того, що Банк не дотримав та грубо порушив встановлені коментованими Законами імперативні вимоги міжнародного права та діючого Законодавства України, які визначені законом як істотні та є необхідні для даного виду договорів. 
Проте такі висновки суду зроблені з порушенням вимог закону.
Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що 25.04.2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» (Далі – Банк) було укладено кредитний договір №HMD0G50000001761 та договір про іпотечний кредит №HMD0G40000001761 (Далі – Договір), згідно якого Банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 80 000 грн. на термін до 25.04.2023 року, а останній повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором (а. с. 30-31 т.1).
Згідно п. 1.1 Договору про іпотечний кредит позивачеві було надано кредит на споживчі цілі в розмірі 80 000 грн., що підтверджується випискою з банку від 25.04.2008 р., після чого чотири місяці позивач здійснював погашення кредиту у гривні відповідно до умов визначених в кредитному договорі.
26.06.2008 р. на адресу позивача Банк направив лист №20.1.32/6-8631, в якому повідомив про збільшення останнім відсоткової ставки за Договором про іпотечний кредит від 25.04.2008 р. на 2,09 в зв`язку з тим, що Державна іпотечна установа України (далі – ДІУ) на той момент припинила рефінансування (не викуповувала) іпотечних кредитів (т.1 а. с. 8).
Згідно заяви боржника від 16.07.2008 року було укладено Додаткові угоди до договору про іпотечний кредит за №HMD0G40000001761 та №HMD0G50000001761 від 25.04.2008 року. Кредитний договір №HMD0G40000001761 від 25.04.2008 року було переведено з валюти «гривня» в валюту «долар США», таким чином, розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку склав 17 237,11 доларів США із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04 % на рік залишку заборгованості за кредитом. 
Так, в п. 8.1 додаткової угоди до договору про іпотечний кредит №НМD0G40000001761 від 25.07.2008 р. було зазначено, що Банк зобов`язується надати позивачу кредитні кошти шляхом: перерахування на рахунок № НОМЕР_1 на строк з 25.07.2008 р. по 25.04.2023 р. включно, у вигляді строкового кредиту (далі кредит) у розмірі 17237,11 (сімнадцять тисяч двісті тридцять сім доларів США 11 центів) доларів США на наступні цілі: на придбання нерухомості, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 3% річних, від суми зарезервованих ресурсів, винагорода за проведення додаткового моніторингу (т. 1 а.с. 24-27).
Окрім того, додатково до Кредитного Договору №НМD0G50000001761 від 25.07.2008р. було укладено Додаткову угоду від 25.07.2008 р. №НМD0G50000001761 згідно якої банк надавав  ОСОБА_1  кредитні кошти шляхом: перерахування на рахунок №  НОМЕР_1  на строк з 25.07.2008 р. по 25.04.2023 р. включно у вигляді не поновлюваної кредитної лінії (далі - «Кредит») у розмірі 3 751,86  доларів США на наступні цілі: у розмірі 519,48 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 115,44 доларів США для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, 86,58 доларів США для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 3030,36 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку передбачених в пп. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1,17 (одна ціла сімнадцять сотих) % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 3 (три) % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.7.2. даного Договору (т.1 а.с. 18-21).
До додаткових угод банком було надано графіки погашення кредиту (Т.1 а. с. 22-23, 28-29). 
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (статті 6, 627 ЦК України).
Відповідно до статті 1054 цього Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року у справі № 541/2246/16-ц (провадження № 61-18545св18) зроблено висновок по застосуванню статей 638, 651, 653, 654 ЦК України та вказано, що «зміна договору за згодою сторін є правочином, спрямованим на зміну цивільних прав та обов`язків. Під формою зміни договору розуміється форма правочину, на підставі якого відбувається зміна договору. Зміна договору призводить до зміни зобов`язання в частині, зокрема, предмета, місця, строків виконання. У разі зміни договору за взаємною згодою сторін зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору і втіленні такої зміни в належну форму».
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
Згідно з частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2 ) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний;  є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. 
У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.
Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».
Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваної додаткової угоди) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваної додаткової угоди) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.
У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пунктів 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункту 4 частини третьої статті 18 Закону).
Разом з цим, у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) зроблено висновок, що: «надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не
є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. 
У відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. 
Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Положення спірних Додаткових угод до договору про іпотечний кредит від 25 липня 2008 року про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. 
Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».
У статтях 8 додаткових угод передбачено сплату винагороди за надання фінансового інструменту, винагороди за резервування ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, які не передбачають надання самостійних послуг на користь позичальника.
Тому зазначені умови кредитного договору та додаткових угод до нього
є нікчемними.
Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З наданих позивачем доказів вбачається, що ОСОБА_1 не довів у чому полягає порушення Банком законодавства про захист прав споживачів, під час укладання між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» оспорених додаткових угод про іпотечний кредит від 25.07.2008 року за №HMD0G40000001761, №HMD0G50000001761, що мало прояв у неповідомленні Банком позивача письмово про основні умови кредитування, чим останнього було позбавлено можливості зробити свідомий і компетентний вибір щодо придбання такої довгострокової фінансової послуги в іноземній валюті, не зазначено положення про валютні ризики, що банк приховав в умовах додаткових угод данні та відомості, щодо реальної величини відсоткової ставки, розміру сум загальної вартості кредиту, та розміру сум щомісячних платежів по відношенню до тих що були узгоджені та обумовлені сторонами, ввів в оману повідомленням про відсутність рефінансування Державною іпотечною установою, проявив нечесну підприємницьку діяльність у зв`язку з чим, зазначені вище Додаткові угоди підлягають визнанню недійсними.
Колегія суддів вважає, що підписання і подальше виконання умов договору свідчить про волевиявлення позивача та є підтвердженням його повного усвідомлення наслідків укладених ним додаткових угод до договору.
Посилання ОСОБА_2 на порушення банком норм Закону України «Про захист прав споживачів» як на підставу визнання недійсними додаткових угод є необґрунтованими, оскільки відповідач не надавав позивачу нові кредити в іноземній валюті, а зміст додаткових угод такої умови не містять.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області 15 червня 2020 року підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При подачі апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» сплачено 1653, 60 грн. судового збору.
Оскільки   ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про захист прав споживачів, він підлягає звільненню від сплати судового збору. Тому судові витрати Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» слід компенсувати з державного бюджету.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, Хмельницький апеляційний суд 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» задовольнити.
Рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області 15 червня 2020 року скасувати та ухвали нове рішення.
У задоволенні позову  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», з участю Савчук Альони Віталіївни, як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, про визнання недійсними додаткових угод відмовити.
Відшкодувати з державного бюджету Акціонерному товариству Комерційний Банк «ПриватБанк» (місцезнаходження – 01001, місто Київ, вул. Грушевського, 1-Д, ЄДРПОУ 14360570, МФО 305299) 1653грн. 60 коп. внесених при подачі апеляційної скарги. 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. 

Повне судове рішення складено 3 червня 2021 року.

 
Судді А.В. Купельський

 
Т.О. Янчук

 
О.І. Ярмолюк