Номер провадження: 22-ц/813/7133/21 
Номер справи місцевого суду: 501/3018/20
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Артеменко  І. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Артеменка І.А.,
суддів:                        Громіка Р.Д.,
Драгомерецького М.М..,
               за участю секретаря:         Фабіжевської Т.С.
                                               
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 січня 2021 року в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, придбаного під час шлюбу, 

встановив:

07 вересня 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. 
Свої позовні вимоги мотивувала тим, що сторони з 30.09.2003 року перебувають в зареєстрованому шлюбі. Станом на день подачі позову до суду, позивачка звернулась до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу. Під час шлюбу за спільні кошти подружжя, сторонами було придбано земельну ділянку площею 0,044 га (кадастровий номер 5110800000:04:012:0070) за адресою: АДРЕСА_1 . На вказаній земельній ділянці сторони збудували житловий будинок літ «А» садибного типу з прибудовами літ. «а», «а1», в тому числі житловою – 54,3 кв.м. та господарських будівель: гараж літ. «Б» з погребом, комори літ. «В», споруд №1 – огорожі, №2 – воріт, №3 – вигрібної ями, №4, 5 – оглядових колодязів, І – покриття. Право власності на цей будинок оформлено на ім`я відповідача ОСОБА_1 . 
Позивачка стверджувала в позові, що відповідач право власності на вказане майно не визнає, перешкоджає їй в здійсненні права власності, що змусило її звернутись до суду з відповідним позовом.
На підставі наведеного просила суд: 
- визнати земельну ділянку площею 0,044 га (кадастровий номер 5110800000:04:012:0070) та будинок загальною площею 128,1 кв.м., який складається з: житлового будинку літ «А» садибного типу з прибудовами літ. «а», «а1», в тому числі житловою – 54,3 кв.м. та господарських будівель: гараж літ. «Б» з погребом, комори літ. «В», споруд №1 – огорожі, №2 – воріт, №3 – вигрібної ями, №4, 5 – оглядових колодязів, І – покриття – спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;
- визнати право власності за ОСОБА_2 на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,044 га (кадастровий номер 5110800000:04:012:0070) та будинок загальною площею 128,1 кв.м., який складається з: житлового будинку літ «А» садибного типу з прибудовами літ. «а», «а1», в тому числі житловою – 54,3 кв.м. та господарських будівель: гараж літ. «Б» з погребом, комори літ. «В», споруд №1 – огорожі, №2 – воріт, №3 – вигрібної ями, №4, 5 – оглядових колодязів, І – покриття, водночас припинити право власності ОСОБА_1 на Ѕ частину вказаної земельної ділянки та будинку;
- стягнути з ОСОБА_1 на користь позивачки судовий збір у розмірі 6306 грн. та витрати, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги у розмірі 6000 грн. (а.с.2-5).
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 25 січня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, придбаного під час шлюбу, - задоволено повністю. 
Визнано земельну ділянку площею 0,044 га (кадастровий номер 5110800000:04:012:0070) та будинок загальною площею 128,1 кв.м., який складається з: житлового будинку літ «А» садибного типу з прибудовами літ. «а», «а1», в тому числі житловою – 54,3 кв.м. та господарських будівель: гараж літ. «Б» з погребом, комори літ. «В», споруд №1 – огорожі, №2 – воріт, №3 – вигрібної ями, №4, 5 – оглядових колодязів, І – покриття – спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 
Визнано право власності за ОСОБА_2 на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,044 га (кадастровий номер 5110800000:04:012:0070) та будинок загальною площею 128,1 кв.м., який складається з: житлового будинку літ «А» садибного типу з прибудовами літ. «а», «а1», в тому числі житловою – 54,3 кв.м. та господарських будівель: гараж літ. «Б» з погребом, комори літ. «В», споруд №1 – огорожі, №2 – воріт, №3 – вигрібної ями, №4, 5 – оглядових колодязів, І – покриття, водночас припинити право власності ОСОБА_1 на Ѕ частину вказаної земельної ділянки та будинку. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 6306 грн. та витрати пов`язані із наданням професійної правничої допомоги у розмірі 6000 грн. (а.с.58-65).
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просив рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 січня 2021 року в частині визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя та в частині стягнення з ОСОБА_1 на корись позивача 6 000 грн. витрат на правничу допомогу адвоката – скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні вказаної частини позовних вимог; в частині визнання за позивачем права власності на Ѕ частини спірного майна судове рішення змінити та виділити ОСОБА_2 у власність Ѕ частину спільної сумісної власності подружжя – земельної ділянки та житлового будинку з прибудовами та господарчими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ; в частині стягнення із відповідача на користь позивача 6 306 грн. витрат на сплату судового збору – змінити та стягнути з апелянта на користь позивача 3 153 грн., як компенсацію Ѕ частини понесених витрат по сплаті судового збору; в іншій частині оскаржуване судове рішення залишити без змін.
20 квітня 2021 року на адресу апеляційного суду від представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому вона зазначила, що висновок суду першої інстанції по суті позовних вимог є законним, обґрунтованим та таким, що відповідає правовій позиції Верховного суду України, викладеній у постанові від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17. Щодо доводів апеляційної скарги, стосовно відшкодування відповідачем витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору при подачі апеляційної скарги, представник позивача зазначила, що розмір сплаченого судового збору відповідає вимогам ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» та ціні позову. Витрати ж на правничу допомогу в сумі 6 000 грн., підтверджуються матеріалами справи, є законними, обґрунтованими та підлягають відшкодуванню, відповідно до положень ст.ст.137, 141 ЦПК України (а.с. 90-93).
В судове засідання, призначене на 29 квітня 2021 року, з`явився представник ОСОБА_1 – адвокат Чугунов В.В., ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 не з`явились про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа (а.с. 88-89) та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 98).
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2 , районний суд виходив з того, що земельна ділянка площею 0,044 га (кадастровий номер 5110800000:04:012:0070) розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та на якій побудовано житловий будинок садибного типу з прибудовами, була отримана одним з подружжя у власність під час перебування сторін у шлюбі, тому спірне нерухоме майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності. 
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.
Так, статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Відповідно до п. 24, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст. 372 ЦК України зазначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 30.09.2003 року (а.с.8).
Під час шлюбу за спільні кошти подружжя, сторони придбали земельну ділянку площею 0,044 га (кадастровий номер 5110800000:04:012:0070) за адресою: АДРЕСА_1 , на якій збудували житловий будинок літ «А» садибного типу з прибудовами літ. «а», «а1», в тому числі житловою – 54,3 кв.м. та господарських будівель: гараж літ. «Б» з погребом, комори літ. «В», споруд №1 – огорожі, №2 – воріт, №3 – вигрібної ями, №4, 5 – оглядових колодязів, І – покриття.
Право власності на земельну ділянку та житловий будинок було зареєстровано на ім`я відповідача ОСОБА_1 (а.с.10,11-12).
З урахуванням наведеного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Звертаючись до суду із апеляційною скаргою, ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду першої інстанції у частині визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя є помилковим, адже на вказане майно, яке придбане за час перебування сторін у шлюбі, розповсюджується презумпція виникнення права спільної сумісної власності.
Дійсно за правилами ст.ст. 57, 60, 65, 70 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.
Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Однак апеляційний суд звертає увагу нате, що ст. 15 ЦК України передбачено три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права. В даному випадку має місце невизнання відповідачем права позивачки, визначеного законом, на право власності на Ѕ спірного нерухомого майна.
Так, апелянт формально погоджується із існування презумпції виникнення права спільної сумісної власності, втім вважає, помилковим визнання таким спірного нерухомого майна у судовому порядку, а тому апеляційний суд приходить до висновку про необхідність забезпечення позивачу такого права на майбутнє. Невизнання цивільного права полягає у пасивному запереченні необхідності визнання за позивачем права власності на Ѕ частки спірного майна, що безпосередньо не завдає шкоди суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права. Тому, до компетенції суду входить усунення перешкод у здійсненні невизнаного права одного з подружжя на право власності на частку у спірному нерухомому майні, шляхом визнання його спільною сумісною власністю та визнання за позивачкою права власності на Ѕ частини такого майна.
Посилання ж апелянта на необхідність зміни резолютивної частини оскаржуваного рішення шляхом, зміни «визнання права власності за ОСОБА_2 на Ѕ частину» на «виділення ОСОБА_2 у власність Ѕ частину» апеляційний суд відхиляє, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 254 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а як вбачається зі змісті поданої ОСОБА_2 позовної заяви, позивачка попри існування передбаченої ст. 370 ЦК України можливості виділення у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, відповідних вимог не заявляла.
Виходячи з вищевикладеного, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, оскільки апеляційний суд погоджуються із обґрунтованістю прийнятого судом першої інстанції рішення по суті позовних вимог, апеляційний суд відхиляє також і доводи апелянта щодо необхідності стягнення із відповідача лише половини понесених позивачкою витрат на сплату судового збору під час звернення до суду із позовною заявою.
Щодо доводів апелянта про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження факту понесених позивачкою витрат на послуги адвоката, а отже про помилковість стягнення із нього відповідних витрат, апеляційний суд звертає увагу на наступне.
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву
Згідно ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Таким чином, при подачі позовної заяви, позивачем було заявлено клопотання про стягнення з відповідача судових витрат, та було надано: витяг з договору №683 про надання правової допомоги від 01.09.2020 року (а.с.20); ордер серії ОД №676029 (а.с.23); квитанцію до прибуткового касового ордера №06 від 03.09.2020 року, про сплату ОСОБА_2 6 000 грн. за договором №683 (а.с.21), розрахунок витрат на послуги, наданні адвокатом по цивільній справі про поділ майна подружжя, придбаного під час шлюбу (а.с.22), які апеляційний суд вважає за можливе прийняти до уваги, керуючись ст. 246 ЦПК України. 
Відповідно до ст. 59 Конституції України кожному гарантується право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року N 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Витрати на правову допомогу, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів тощо), що узгоджується з правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в ухвалах від 21 вересня 2016 року у справі N 654/2765/15-ц; та від 26 квітня 2017 року у справі N 335/6590/15-ц.
Тож, апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо задоволення вимог позивача про відшкодування витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, а відтак відхиляє доводи апелянта у відповідній частині.
Доводи апеляційної скарги, щодо «помилковості» заявлених ОСОБА_2 позовних вимог апеляційний суд не приймає до уваги як такі, що не впливають на вирішення справи по суті, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, викладених у апеляційній скарзі.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено: 11 травня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду                                        І.А. Артеменко

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький