Справа № 306/2044/17

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        30 березня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
головуючої – судді Кожух О.А.,
суддів – Фазикош Г.В., Собослоя Г.Г.,
за участі секретаря – Купар Л.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, за відсутності учасників справи, апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Свалявського районного суду від 22 березня 2019 року (головуючий суддя Жиганська Н.М.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. 
Вимоги  мотивовано тим, що із 12.04.2012 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Свалявського районного суду від 20.02.2017. 
У період шлюбу - 12.09.2012 - сторонами придбано за кредитні кошти автомобіль марки «Форд Фієста», 2012 року випуску. Вказував, що сторони, перебуваючи у шлюбі, сплачували кредит за автомобіль спільно. 
11.11.2016 відповідач продала зазначений автомобіль за 10 000,00 грн своїй невістці ОСОБА_3 без згоди позивача ОСОБА_1 . Середньоринкова вартість аналогічного авто на момент подачі позову становить 154 813,82 грн, а тому позивач вказує, що має право на відповідну компенсацію вартості Ѕ частки автомобіля у розмірі 77 406,91 грн.
Також, за час спільного проживання сторони набули у спільну власність майно, загальною вартістю 53 235,00 грн, котре на думку позивача, є невід`ємною частиною житлового будинку, а Ѕ частина вартості цього майна складає 26 617,50 грн.
Позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь вартість Ѕ частини спільно набутого майна у розмірі 104 024,24 грн (77406,91+26 617,50); визнати за відповідачкою ОСОБА_2 право власності на майно: спальню індивідуального виготовлення; кухонний гарнітур індивідуального виготовлення; вітрину; письмовий стіл; набір з журнального столика та 3 крісел; холодильник марки «LG»; холодильник марки «Індезіт»; газову плиту на 4 камфорки; витяжку «Рyramida»; пральну машинку «Вірпул»; диван «Індіго»; параболічну антену; столовий набір на 12 персон; фекальний насос.
06.03.2018 позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, в якій ОСОБА_1 просив: 
стягнути з ОСОБА_2 на свою користь Ѕ частки спільно набутого майна (відчуженого автомобіля), що складає 77 406,91 грн; 
визнати за ОСОБА_1 право власності на: холодильник марки «LG»; газову плиту на 4 камфорки; витяжку «Рyramida»; пральну машинку «Вірпул»; диван «Індіго»; параболічну антену; 
визнати за ОСОБА_2 право власності на: спальню індивідуального виготовлення; кухонний гарнітур індивідуального виготовлення; вітрину; письмовий стіл; набір з журнального столика та 3 крісел; холодильник марки «Індезіт», столовий набір на 12 персон; фекальний насос.
В судовому засіданні у суді першої інстанції позивач ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримав частково – остаточно просив суд присудити йому зі спільного майна параболічну антену та стягнути з відповідача вартість Ѕ частини відчуженого автомобіля марки «Форд ФІЄСТА», 2012 року випуску, у розмірі 77 406,91 грн.
В судовому засіданні у суді першої інстанції відповідачка ОСОБА_2 позовні вимоги визнала частково та погодилася на виділення позивачу параболічної антени. В решті вимог просила відмовити, оскільки майно, котре зазначено в позовній заяві, придбано нею особисто, а вартість автомобіля виплачувалася за рахунок позики, яку відповідач повертала також особисто.
Рішенням Свалявського районного суду від 22.03.2019 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 – 65 950 грн вартості автомобіля марки «FORD», моделі «FIESTA»", номерний знак НОМЕР_1 , тип ТЗ/кузова - легковий/хетчбек-В, 2012 року випуску. Виділено ОСОБА_1 зі спільного майна параболічну антену. В решті вимог відмовлено.
Дане рішення оскаржено обома сторонами.
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення місцевого суду в частині визначеного розміру Ѕ частки вартості автомобіля (65 950 грн) скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути на його користь 77 406,91 грн. 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до того, що згідно відомостей Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (а. с. 21 т. 1) середньоринкова вартість автомобіля марки «Форд Фієста», 2012 року випуску, на момент подачі позову становить 154 813,82 грн, відповідач продала автомобіль, який був спільною сумісною власністю подружжя, а тому позивач вважає, що має право на відповідну компенсацію вартості Ѕ частки автомобіля у розмірі 77406,91 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_2 зазначає, що вона відчужила ОСОБА_4 власний автомобіль марки «Ford» моделі «Escort» 1994 року випуску за 4000,00 доларів США на підставі довіреності від 04.09.2012 № 419546. Такі кошти спрямовані на здійснення першого внеску для купівлі спірного авто «Форд Фієста». Вказує, що позивач ніякої участі у сплаті кредитних коштів не приймав, спірний автомобіль «Форд Фієста» придбано за кошти, які ОСОБА_2 особисто отримала в позику від фізичних осіб та повернула борг самостійно. Вважає, що такий автомобіль був її особистою власністю. Просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 – відмовити.
ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, оскільки обставини справи виключали можливість задоволення позову ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 зводяться до того, що суд не з`ясував, що автомобіль придбано за кошти ОСОБА_2 , перший внесок здійснено нею за рахунок продажу ОСОБА_4 власного авто марки «Ford» моделі «Escort» 1,3, 1994 року випуску за 4000,00 доларів США; факт відчуження підтверджується довідкою Територіального сервісного центру № 2142 Регіонального сервісного центру в Закарпатській області від 26.01.2017 № 31/7/8-39; також кошти в сумі близько 9000,00 доларів США (з яких 7000 доларів США та 16026,00 грн) для придбання спірного автомобіля (з метою погашення автокредиту) вона отримала від ОСОБА_5 в борг, згідно розписки від 04.09.2012, за якою 3200 доларів США повернула лише 22.02.2018 - після розірвання шлюбу з позивачем; місцевим судом не було задоволено заяву відповідача про допит у якості свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо наведених обставин; місцевим судом помилково визначено вартість спірного автомобіля у розмірі 131 900 грн на підставі оцінки від 13.09.2012, якою визначено вартість нового автомобіля без амортизації та зносу; в частині вирішення вимоги про присудження позивачу параболічної антени вказує, що не проведено оцінку цієї антени.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Вайдич Я.В., зазначає, що посилання відповідачки на те, що вона продала ОСОБА_4 власний автомобіль марки «Ford» моделі «Escort» 1994 року випуску за 4000,00 доларів США є необґрунтованим, оскільки такий автомобіль не було відчужено, а натомість ОСОБА_2 видала ОСОБА_4 довіреність на право користування та розпорядження таким автомобілем. У зв`язку з цим необґрунтованим є твердження ОСОБА_2 про те, що перший внесок на погашення автокредиту здійснено нею за рахунок продажу власного авто. Вказує, що ОСОБА_2 не заперечувала проти задоволення вимог у частині визнання за позивачем права власності на параболічну антену, котру підтримав та просив задовольнити ОСОБА_1 . Зазначає, що відчуживши автомобіль на користь невістки ОСОБА_3 , відповідачка продовжує ним користуватися. Вказує, що найдешевша пропозиція продажу аналогічного автомобіля «Форд Фієста», 2012 року випуску, згідно сайту auto.ria станом на 23.04.2019 складала 182036,00 грн, а тому вважає, що стягнення суми меншої, ніж заявляв позивач (у розмірі 77406,91 грн), є порушенням матеріального права. Просить рішення місцевого суду скасувати в частині визначеного розміру Ѕ частки вартості автомобіля (65 950 грн) та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути на користь ОСОБА_1 77 406,91 грн. В решті рішення просить залишити без змін. 
Адвокат Вайдич Я.В., що діє в інтересах ОСОБА_1 подав до апеляційного суду клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника (а.с. 139 т. 2).
Згідно ч. 5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. 
Сторони та їх представники в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що стверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень ОСОБА_6 , що діє в інтересах ОСОБА_1 , та ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_2 . Судова колегія, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності осіб, що не з`явились в судове засідання. Відповідно до положень ст. 247 ч. 2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 
Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і норма частин третьої та четвертої статті 368 ЦК України.
За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.
До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі N 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 у справі N 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі N 404/1515/16-ц.
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Згідно статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. 
Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. 
Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Згідно ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Встановлено, що 28.04.2012 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, який зареєстровано виконкомом Кам`яницької сільської ради, Ужгородського району, Закарпатської області, запис № 51 (а.с. 7 т. 1 ). 
Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 20.02.2017 шлюб між сторонами розірвано (а.с. 6 т. 1). 
Оскільки в суді першої інстанції позивач заявлені вимоги підтримав частково, просив суд присудити йому параболічну антену зі спільного майна (наведеного у позовній заяві майна: спальня індивідуального виготовлення; кухонний гарнітур індивідуального виготовлення; вітрина; письмовий стіл; набір з журнального столика та 3 крісел; холодильник марки «LG»; холодильник марки «Індезіт»; газова плита на 4 камфорки; витяжка «Рyramida»; пральна машинка «Вірпул»; диван «Індіго»; параболічну антена; столовий набір на 12 персон; фекальний насос), при цьому відповідачка ОСОБА_2 погодилася на присудження параболічної антени позивачу, а тому висновки місцевого суду про задоволення цієї вимоги у зв`язку з визнанням в цій частині позову відповідачем – є правильними. 
ОСОБА_1 судове рішення у цій частині не оскаржує. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що не було проведено оцінку параболічної антени, указаних висновків місцевого суду не спростовують та підлягають відхиленню, оскільки відповідачка, погодившись на присудження параболічної антени позивачу, визнала вказану частину позовних вимог. 
Отже, рішення суду в частині присудження ОСОБА_1 зі спільного майна параболічної антени – слід залишити без змін.
Стосовно доводів апеляційних скарг сторін щодо вирішення позовної вимоги про стягнення половини вартості автомобіля, слід зазначити наступне.
Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення половини вартості автомобіля, суд першої інстанції виходив із того, що автомобіль належав до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, половина його вартості підлягає стягненню на користь позивача, при цьому вважав, що вартість спірного автомобіля слід визначати в сумі 131 900 гривень, яка була визначена у пункті 1.4 договору застави від 13.09.2012. 
Проте з такими висновками погодитися не можна, виходячи з наступного. 
Встановлено, що 13.09.2012 між ПАТ «ВТБ БАНК» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № R52150326867В, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 118710 грн зі строком повернення до 13.09.2019 та сплатою відсотків на умовах передбачених цим договором (а.с. 14-19 т. 1). 
Відповідно до пункту 2.1 цього кредитного договору позичальник зобов`язалася використати кредит виключно за таким цільовим призначенням – для здійснення розрахунків з метою придбання у власність в інтересах сім`ї нового автомобіля, який не буде використовуватися в комерційних цілях.
Для забезпечення виконання зобов`язань позичальника 13.09.2012 між ПАТ «ВТБ БАНК» та заставодавцем ОСОБА_2 було укладено договір застави № R52150326867В-Z1, згідно якого заставодавцем у заставу банку передано автомобіль марки «FORD», моделі «FIESTA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , виданого Свалявським ВРЕР УДАІ УМВС України в Закарпатській області 12.09.2012 (а.с. 19-20 т. 1). 
13.09.2012 ОСОБА_1 надав нотаріально посвідчену згоду на передачу дружиною ОСОБА_2 в заставу вказаного автомобіля, як майна придбаного в період зареєстрованого шлюбу за їхні спільні кошти (а.с. 141 т. 1). У заяві вказано, що договір застави укладається в інтересах сім`ї на умовах, які подружжям обговорено, а укладення договору відповідає спільному волевиявленню. 
Згідно довідки про виконання зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі від 05.09.2013 № 533/1605-2 ПАТ «ВТБ Банк» повідомило позичальника про те, що станом на 05.09.2013 заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором № R52150326867В від 13.09.2012 – повністю погашена (а.с. 52 т. 1).
Таким чином, повне погашення кредиту, одержаного для здійснення розрахунків з метою придбання авто, відбулося 05.09.2013 під час перебування сторін у шлюбі.
Оцінюючи у сукупності додані до справи кредитний договір від 13.09.2012 № R52150326867B з указаним у ньому цільовим призначенням кредиту для придбання в інтересах сім`ї нового автомобіля (а.с. 14-18 т. 1), договір застави від 13.09.2012 (а.с. 19-20 т. 1), заяву ОСОБА_1 від 13.09.2012 про надання згоди на передачу дружиною ОСОБА_2 в заставу автомобіля, придбаного в період зареєстрованого шлюбу за їх спільні кошти (а.с. 141 т. 1), довідку ПАТ «ВТБ Банк» від 05.09.2013 про повне погашення заборгованості за кредитним договором від 13.09.2012 № R52150326867B, колегія суддів вважає, що такі свідчать про те, що автомобіль набуто за час шлюбу та він був об`єктом права спільної сумісної власності, а правочини укладені в інтересах сім`ї.
ОСОБА_2 не довела належними та допустимими доказами тієї обставини, що автомобіль придбано за її особисті кошти, та того, що ОСОБА_1 після отримання кредиту ніякої участі у сплаті коштів не приймав. 
Так, ОСОБА_2 на обґрунтування своїх заперечень проти позову вказувала, що автомобіль придбано за її особисті кошти. На підтвердження цієї обставини нею було надано дві розписки, зокрема:
- розписка від 04.09.2013, згідно якої ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_5 7000 (сім тисяч) доларів США та 16026 гривень та зобов`язалась повернути кошти до вересня 2016 року, терміном на три роки (а.с. 49, 187 т. 1);
- розписка від 05.09.2013, згідно якої ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_8 3000 (три тисячі) доларів США для погашення автомобільного кредиту та зобов`язалась повернути кошти до вересня 2016 року (а.с. 50, 188 т. 1). 
Розписки від 04.09.2013 та від 05.09.2013, на які посилається ОСОБА_2 як на підставу отримання коштів для виплати кредиту за автомобіль, котрі надані на підтвердження укладення договорів позики, укладені ОСОБА_2 під час шлюбу сторін в інтересах сім`ї – створюють обов`язки також для другого з подружжя – ОСОБА_1 (а.с. 187, 188 т. 1). 
За розпискою від 05.09.2013, згідно якою від ОСОБА_8 позичено 3000 доларів США, під час шлюбу було повернуто борг повністю в розмірі 3000 доларів США (т. 1 а.с.50 зворот), а за розпискою від 04.09.2013, згідно якою від ОСОБА_5 позичено 7000,00 доларів США та 16026,00 гривень – під час шлюбу було повернуто борг в розмірі 5100,00 доларів США.
Згідно нотаріально-посвідченої заяви ОСОБА_5 від 09.03.2018 ОСОБА_2 повернула йому особисто борг у розмірі 9000 доларів США, які позичалися нею на купівлю транспортного засобу, останній платіж було повернуто 22.02.2018 у розмірі 3200 доларів США (а.с. 102 т. 1). 
На грошові кошти, котрі було повернуто під час шлюбу на погашення позики (за розписками), поширюється презумпція спільності майна подружжя. При цьому ОСОБА_2 не надала належних і допустимих доказів на спростування цієї презумпції. 
Посилання ОСОБА_2 на те, що вона повернула ОСОБА_5 залишок боргу в розмірі 3200 доларів США, не спростовують факту повного погашення кредитної заборгованості за кредитним договором саме у період шлюбу та факту набуття подружжям цього об`єкту права спільної сумісної власності. 
При цьому колегія суддів враховує наступне. 
Встановлено, що спірний автомобіль ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу від 11.11.2016 за 10 000 грн (а.с. 13 т. 1).
Таке відчуження автомобіля здійснено під час перебування сторін у шлюбі (який розірвано рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 20.02.2017).
Також 11.11.2016 ОСОБА_3 (покупець автомобіля) надала ОСОБА_2 розписку про те, що вона зобов`язується повернути за ОСОБА_2 залишок її боргу ОСОБА_5 в сумі 4300 доларів США та ОСОБА_8 в сумі 3000 доларів США в строк до листопада 2017 року (а.с. 54 ).
Згідно ч. 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Встановлено, що раніше ОСОБА_1 звертався із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа територіальний сервісний центр № 2142 Регіонального сервісного центру в Закарпатській області Міністерства внутрішніх справ України про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 11.11.2016. Про дану обставину ОСОБА_1 зазначав у позовній заяві (а.с. 3 т. 1). Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень, за результатом розгляду цього спору, рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 02.08.2017 у справі № 303/2381/17-ц у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору відчуження транспортного засобу – відмовлено.
Отже, стосовно вищевказаного договору купівлі-продажу автомобіля діє презумпція правомірності правочину (ст. 204 ЦК України).
Пред`являючи позов у справі, ОСОБА_1 посилався на правову позицію Верховного Суду України у цивільній справі №6-1587цс16, відповідно до якої відсутність згоди одного з подружжя на відчуження спільного майна сама по собі не може бути підставою для визнання договору недійсним - інший з подружжя в такому випадку має право на компенсацію вартості своєї частки. Тому позивач має право позиватися до свого колишньої дружини з вимогою про відповідну компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля. 
Колегія суддів враховує, що аналогічна позиція була наведена у постановах від 07.10.2015 у справі №6-1622цс15, від 27.01.2016 у справі №6-1912цс15 та від 30.03.2016 у справі №6-533цс16, в яких Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Велика палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 у справі №372/504/17 відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07.10.2015 у справі №6-1622цс15, від 27.01.2016 у справі №6-1912цс15 та від 30.03.2016 у справі №6-533цс16, посилаючись на те, що такі висновки суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток.
З урахуванням викладеного відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження майном є підставою визнання цього правочину недійсним.
Оскільки у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору відчуження транспортного засобу від 11.11.2016 було відмовлено, тому умови цього договору щодо вартості продажу спірного автомобіля (за 10 000 грн) є чинними. 
До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК) (абзац перший пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11). 
Оцінюючи встановлені обставини в сукупності, факт відчуження автомобіля під час шлюбу, відсутність цього майна у власності подружжя на час розірвання шлюбу, чинність договору купівлі продажу транспортного засобу від 11.11.2016 та його умов щодо ціни продажу, беручи до уваги факт повернення ОСОБА_5 особисто ОСОБА_2 останнього платежу після розірвання шлюбу у розмірі 3200 доларів США на погашення боргу отриманого за розпискою на купівлю транспортного засобу, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення половини вартості автомобіля у розмірі 77 406,91 грн – є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення вартості Ѕ частки автомобіля, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні такої вимоги. 
Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за подання апеляційної скарги ОСОБА_2 було сплачено 1560 грн судового збору, тому вказану суму коштів у відшкодування судового збору слід стягнути на її користь з ОСОБА_1 .
Керуючись ч. 4 ст. 258, 265, п.2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд, - 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – задовольнити частково. 
Рішення Свалявського районного суду від 22 березня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 65950 гривень вартості автомобіля – скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 Ѕ частки спільно набутого майна (відчуженого автомобіля) у розмірі 77 406,91 гривень – відмовити.
У решті рішення суду – залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1560 гривень у відшкодування сплаченого судового збору у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повне судове рішення складено 08 квітня 2021 року.

Головуюча: 

Судді: