ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

20 травня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/10656/20
Головуючий у першій інстанції - Коверзнев В. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/575/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
                                  головуючого-судді: Онищенко О. І.
                                 суддів: Губар В.С., Харечко Л.К.,                                                                         секретар Позняк О.М.
Позивач: ОСОБА_1 
Відповідач: 
ОСОБА_3 Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,
(суддя   Коверзнев В.О.),  ухвалене у м. Чернігів, о 16 годині 23 хвилини,    
                                   В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за договором позики від 20.09.2017 в сумі 1 952 248 грн 04 коп., що складається із: заборгованості за тілом позики в сумі 903 000 грн, трьох процентів річних в сумі 76 965 грн, пені в сумі 733 384 грн 46 коп., інфляційних в сумі 130 538 грн 58 коп., процентів за договором позики в сумі 108 360 грн, а також 10 510 грн у відшкодування сплаченої суми судового збору та 5 000 грн у відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката. Позов мотивовано невиконанням відповідачем умов договору позики в частині дотримання строку і порядку повернення грошових коштів.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 січня 2021 року  позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3   на користь ОСОБА_1   заборгованість за договором позики від 20.09.2017 в сумі 1 218 836 грн 58 коп., а також 6 561 грн 39 коп. у відшкодування сплаченої суми судового збору, а всього 1 225 397 грн 97 коп. 
Судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що  оскільки відповідачем не виконано умови договору позики і після закінчення строку його дії суму позики та проценти за користування грошовими коштами не повернуто, з відповідача на користь позивача слід стягнути позику в сумі 903 000 грн, а також проценти за користування позикою з 21.09.2017 по 20.01.2018 включно /4 х 3 = 12%/ в сумі 108 360 грн /903 000 х 0.12/, 3 % річних в сумі 76 965 грн та інфляційні в сумі 130 538 грн 58 коп., правильність розрахунку яких відповідачем не спростовано, а всього 1 218 836 грн 58 коп. Розписка від 20.09.2017 не містить інформації про досягнення сторонами домовленості з приводу сплати відповідачем пені в разі порушення ним умов договору позики.  За таких обставин, вимога позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 733 384 грн 46 коп. є такою, що не ґрунтується на договорі, в зв`язку з цим не підлягає задоволенню. Оскільки відповідачем не оскаржено в судовому порядку укладений ним з позивачем договір позики від 20.09.2017, при вирішенні спору суд не приймає до уваги його твердження про фактичне неотримання за цим договором грошових коштів та відхиляє їх в повному обсязі.
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить вказане рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано обставин написання розписки від 20.09.2017 року, оскільки факт отримання відповідачем грошових коштів, а не ОСОБА_5 в судовому засіданні сторона позивача не довела. Так само як і не змогла пояснити розбіжностей в укладенні в один день двох договорів позики, одного у нотаріуса, іншого у вільній формі. Доводи сторони відповідача про те, що укладався один договір позики і відбулась фактично передача однієї суми виключно ОСОБА_6 , під заставу квартири, сторона позивача не спростувала. Судом безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про допит свідків та у допиті відповідача у якості свідка. Такими діями суду порушено принцип справедливого судового розгляду, змагальності сторін та прав відповідача на дачу пояснень по справі та надання доказів.
Відзив на апеляційну скаргу не надано.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону  відповідає судове рішення суду першої інстанції.   
По справі встановлено, що 20.09.2017 відповідач видав позивачеві розписку про отримання позики в сумі 903 000 грн, яку зобов`язався повернути не пізніше 20.01.2018, зі сплатою за користування грошовими коштами 3% на місяць (а.с. 7).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 і від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.
Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».
Досліджуючи  боргову розписку, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на зміст розписки від 20.09.2017 року за яким ОСОБА_3 отримав кошти від ОСОБА_1 в сумі 903000 грн, що є еквівалентом 34400 доларів США, в якості термінового займу на строк до 20 січня 2018 року з нарахуванням 3% щомісячно.
В своїх поясненнях ОСОБА_3 не заперечує, що для отримання позики ним було написано зазначену розписку.  
Таким чином, установивши, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, суд першої інстанції,  дійшов обґрунтованого висновку про виникнення між сторонами боргового зобов`язання.
При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. На підставі вказаних обставин, суди першої  ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення про задоволення позову і стягнення з відповідача суми позики.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано обставин написання розписки від 20.09.2017 року ОСОБА_3 та факт не отримання саме відповідачем грошових коштів, а отримання їх ОСОБА_5 , оскільки в один день мало місце укладення двох договорів позики: одного у нотаріуса, іншого у вільній формі не можуть бути підставою для скасування судового рішення. При розгляді справи, судом першої інстанції було проведено аналіз наданих сторонами доказів та зроблено вірний висновок про те, що відповідачем не оскаржено в судовому порядку укладений ним з позивачем договір позики від 20.09.2017, тому при вирішенні спору суд не прийняв до уваги  твердження ОСОБА_3 про фактичне неотримання за цим договором грошових коштів та правомірно відхилив їх.
Враховуючи те, що висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, апеляційний суд приходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»,  §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Суд забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права.  
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків  суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.
Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

                                   П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 21 травня  2021 року.

Головуючий:                                                             Судді: