У х в а л а  
І м е н е м  У к р а ї н и
 
25 травня 2021 року 
м. Київ
 
справа № 712/7025/20
провадження № 61-4100 ск 21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О.,       Стрільчука В. А.,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 липня 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,
 
В с т а н о в и в:
У липні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Соснівського районного суду                     м. Черкаси з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з                   ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договором позики                         від 04 грудня 2015 року у розмірі 143 000 доларів США та стягнути судові витрати.
Крім того, ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції із заявою про забезпечення позову, в якій просив заборонити будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти дії щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що відповідач не бажає повернути кошти згідно з договором позики у розмірі 143 000 доларів США, тому є підстави вважати, що така позиція відповідача може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 липня 2020 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково; накладено арешт на належну ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , шляхом заборони розпорядження цим об`єктом нерухомого майна.
Постановою Черкаського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 липня 2020 року.
12 березня 2021 року ОСОБА_1  надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Соснівського районного суду                м. Черкаси від 23 липня 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року.
 
У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 липня 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанції повністю проігнорували вимоги законодавства вирішуючи питання про забезпечення позову, оскільки мали брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Вказує, що в ухвалі Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 липня 2020 року взагалі не міститься пропозиції щодо зустрічного забезпечення, що є недотриманням                                  пункту 6 частини першої статті 151 ЦПК України та всупереч пункту 4 та пункту 6 частини першої статті 151 ЦПК України, заява не містить захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення. Також зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_2 є надуманими, тому що боргова розписка була написана під тиском та факт передачі грошових коштів відсутній. З часу написання розписки нею не вчинялись будь-які дії щодо відчуження цього майна.
 
Дослідивши матеріали касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з урахуванням наступного.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 149 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 11) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави;                        2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;                                 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від                     22 грудня 2006 року №  9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
 
Тобто метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 вказано, що: співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Апеляційним судом встановленота з матеріалів справи вбачається, що                    22 липня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, відповідно до якого передав ОСОБА_1 кошти в розмірі 143 000,00 доларів США, а вона зобов?язалася повернути вказані кошти, що підтверджується борговою розпискою від                      04 грудня 2015 року.
Разом з позовною заявою позивач ОСОБА_2 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив заборонити будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти дії щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .
Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.
Судом першої інстанціїї зазначено, що заявник в обґрунтування підстав вжиття заходів забезпечення позову вказував на те, що ОСОБА_1 не бажає повернути кошти згідно договору позики у розмірі 143 000,00 доларів США, тому є підстави для побоювання, що така позиція відповідача може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 зазначено, що: умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову бути домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Отже, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, прийшов до правильного висновку про те, що невжиття заходів забезпечення позову може мати негативні наслідки та ускладнити виконання судового рішення в разі задоволення позову, оскільки відчуження спірного нерухомого майна дійсно може призвести до ускладнення або ж взагалі неможливості виконання рішення суду (у разі задоволення позову).
Вжиті місцевим судом заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позовними вимогами.
 
ОСОБА_1 лише тимчасово позбавлено можливості відчуження спірного нерухомого майна, при цьому вона не обмежена в реалізації своїх прав як власника на володіння і користування цим майном.
 
Аргументи заявника про те, що в порушення вимог процесуального закону суди не вирішили питання зустрічного забезпечення, не заслуговують на увагу, так як згідно з частиною першою статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Обставини, за яких суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення, визначені частиною третьою статті 154 ЦПК. Зі змісту оскаржуваних судових рішень не вбачається встановлення судами таких обставин. Відповідно до частини шостої статті 154 ЦПК України питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання.
 
Враховуючи наведене, ОСОБА_1 не позбавлена можливості звернутися до суду з клопотанням про зустрічне забезпечення, обґрунтувавши наявність відповідних обставин.
 
Із змісту касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності ухвали Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 липня 2020 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п`ятою статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
У х в а л и в:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Соснівського районного суду                          м. Черкаси від 23 липня 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала скаргу.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.
            
Судді:                                                                                                             В. М. Ігнатенко

  С. О. Карпенко

  В. А. Стрільчук