УХВАЛА
 
20 травня 2021 року
м. Київ
 
справа №607/24441/19
провадження № 61-7723ск21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Ткачука О. С., розглянувши касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 червня 2020 року та постанову  Тернопільського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про збільшення розміру аліментів,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 та визначення їх у розмірі  1/3  частки  всіх  видів  заробітку  відповідача  щомісячно,  але  не  менше  50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування заявлених вимог вказала, що на підставі виконавчого листа, виданого згідно з рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 07 лютого 2006 року з ОСОБА_3 в її користь стягуються аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку відповідача щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового  мінімуму  для  дитини  відповідного  віку,  починаючи  з  24  січня  2006 року і до досягнення повноліття. Вважала розмір сплачуваних аліментів, який залежить від середньої заробітної плати працівника для даної місцевості та становить 1 757, 75 грн, недостатнім для задоволення мінімальних потреб дитини, яка перебуває на обліку в поліклінічному педіатричному виділенні № 2 КНП «ТМДКЛ». Крім того у неї погіршилось матеріальне становище, 20 лютого 2017 року її звільнено з основного місця роботи, а у відповідача таке становище покращилось: він здійснює регулярні вантажно-пасажирські перевезення за кордон, на праві власності йому належать нежитлове приміщення, декілька земельних ділянок, житловий будинок, транспортні засоби.
Рішенням   Тернопільського   міськрайонного   суду   Тернопільської   області   від   22 червня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 червня 2020 року залишено без змін.
У травні 2021 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду  касаційну  скаргу  на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 червня 2020 року та постанову  Тернопільського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Вивчивши касаційну скаргу, подані матеріали, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню.
В пункті 8 статті 129 Конституції України зазначено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).
Позовні вимоги у даній справі випливають зі спорів про стягнення аліментів.
Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. 
Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей. Проте, таких доводів касаційна скарга не містить.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla  Gomez  de  la  Torre  v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Зазначена справа є малозначною в силу закону та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню, випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не встановлено, то у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись  пунктом  3 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Тернопільського   міськрайонного   суду   Тернопільської  області  від  22  червня  2020 року та постанову  Тернопільського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про збільшення розміру аліментів.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подавала касаційну скаргу.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                                            Є. В. Петров
А. А. Калараш
         О. С. Ткачук