Постанова
Іменем України 
 
23 квітня 2021 року
м. Київ
справа № 296/604/20
провадження № 61-3878св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В. , Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - громадська організація «Проти придурків та ідіотів»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира, у складі судді              Адамовича О. Й., від 08 липня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Галацевич О. М., Григорусь Н. Й., Микитюк О. Ю., від 10 лютого 2021 року.
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 
до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України 
в Житомирській області (далі - управління ВДФССУ у Житомирській області), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - громадська організація «Проти придурків та ідіотів», про визнання бездіяльності незаконною, скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії.
Свої вимоги позивач мотивував тим, щовін працював на посаді начальника Коростишівського відділення Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, правонаступником якого став Фонд соціального страхування України з 23 квітня 2014 року. За погодженням директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України Баженкова Є. В., відповідно до наказу начальника управління ВДФССУ у Житомирській області Павленка А. А.       від 29 червня 2017 року № 14-к з 01 серпня 2017 року був призначений на посаду начальника Коростишівського відділення управління ВДФССУ у Житомирській області за переведенням. 29 червня 2017 року начальником управління ВДФССУ у Житомирській області Павленком А. А. з ним було укладено контракт, який діяв до 14 грудня 2017 року відповідно                    до пункту 6.1. У відповідності до пункту 5.6 контракту за два місяці до закінчення строку дії контракту він може бути за угодою сторін продовжений або укладено новий контракт.         
Позивач зазначав, що 05 жовтня 2017 року він отримав повідомлення про можливе звільнення з 14 грудня 2017 року, в якому зробив відмітку про подання заяви на продовження контракту, а 06 жовтня 2017 року написав на ім`я начальника управління ВДФССУ у Житомирській області Павленка А. А. заяву з проханням продовжити контракт, проте 07 грудня 2017 року начальником управління ВДФССУ у Житомирській області Павленком А. А. видано наказ № 370-к, яким з 14 грудня 2017 року його звільнено з роботи у зв`язку з закінченням контракту відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України. В наказі не зазначено про причини не врахування заяви від 06 жовтня 2017 року про продовження контракту. 14 грудня 2017 року він написав на ім`я начальника управління ВДФССУ у Житомирській області Павленка А. А. заяву з проханням продовжити виконання обов`язків до погодження кандидатури кадровою комісією, яку відповідачем не розглянуто. 14 грудня 2017 року наказом № 384-к на посаду виконуючого обов`язки начальника Коростишівського відділення управління ВДФССУ у Житомирській області був призначений заступник начальника Коростишівського управління ВДФССУ у Житомирській області Мельник І. С. , посада якого скорочувалась, про що свідчить відповідь, надана відповідачем на запит про публічну інформацію. Позивач вважав, що відмова відповідача у прийнятті на роботу відповідно до поданих заяв від 06 жовтня 2017 року та 14 грудня 2017 року є незаконною, оскільки він має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці ніж Мельник І. С. , а також має більш тривалий безперервний стаж роботи. Крім того зазначав, що призначення на попередню посаду   Мельника І. С. здійснено без погодження з директором виконавчої дирекції Фонду. Позивач наголошував, що після звільнення всі інші начальники відділень управління в Житомирській області були перепризначені на займані посади і саме цей факт являється підтвердженням його права на призначення на посаду відповідно до поданих заяв від 06 жовтня 2017 року та 14 грудня 2017 року.
Із урахуванням зазначеного, позивач просив позов задовольнити, поновити йому строк звернення до суду; визнати незаконною бездіяльність начальника управління ВДФССУ у Житомирській області Павленка А. А. щодо розгляду його ( ОСОБА_1 ) заяв від 06 жовтня 2017 року та                   14 грудня 2017 року; визнати незаконним не призначення його на посаду начальника Коростишівського відділення управління ВДФССУ у Житомирській області згідно поданих заяв від 06 жовтня 2017 та 14 грудня 2017 року; зобов`язати управління ВДФССУ у Житомирській області розглянути його заяви від 06 жовтня 2017 року та 14 грудня 2017 року в установленому законом порядку; визнати незаконним та скасувати наказ начальника управління ВДФССУ у Житомирській області Павленка А. А.             від 14 грудня 2017 року № 384-к, яким призначено на посаду виконуючого обов`язки начальника Коростишівського відділення управління ВДФССУ у Житомирській області Мельника І. С .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 08 липня 
2020 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки позивач не довів наявності обставин, передбачених статтею 22 КЗпП України, необхідних для задоволення позову. Посилання в позові на безпідставне призначення особи на посаду, на яку претендував позивач, без надання доказів на підтвердження віднесення позивача до осіб, які підлягають обов`язковому прийняттю на роботу незалежно від наявності інших кандидатур, не може бути підставою для задоволення позову. Крім того, контракт від 29 червня 2017 року не містив умов про переважне право позивача на укладання контракту на новий строк або його продовження. Відмова у задоволенні вимог в цій частині виключає можливість задоволення позову щодо визнання незаконним та скасування наказу від 14 грудня 2017 року № 384-к, яким призначено на посаду виконуючого обов`язки начальника Коростишівського відділення управління ВДФССУ у Житомирській області Мельника І. С .
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Житомирського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 08 липня 2020 року - без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки трудовий контракт продовжений або укладений на новий строк за згодою сторін не був, позивач правомірно був звільнений з роботи на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України. Роботодавцем дотримано процедуру звільнення, передбачену законом та контрактом. Підписавши контракт та ознайомившись з наказом                    від 29 червня 2017 року № 14-к, ОСОБА_1 погодився з умовами контракту, у тому числі і щодо його строку дії.
Підстави для визнання бездіяльності начальника управління ВДФССУ у Житомирській області Павленка А. А. щодо розгляду заяв ОСОБА_1           від 06 жовтня 2017 року та від 14 грудня 2017 року відсутні, з огляду на обставини, встановлені судовими рішеннями у справі № 280/1779/17.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу
10 березня 2021 року до Верховного Суду ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Корольовського районного суду 
м. Житомира від 08 липня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначив неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України                  від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15, постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц,                 від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 1 частини другої            статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також не дослідив належним чином зібрані у справі докази, необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи і встановив обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
У касаційній скарзі заявник стверджує, що відповідачем не надано доказів, які б підтверджували надання відповіді на його звернення від 06 жовтня 2017 року та від 14 грудня 2017 року, не спростовано доводів щодо бездіяльності начальника управління ВДФССУ у Житомирській області Павленка А. А. з розгляду вказаних заяв. Пославшись на судові рішення у справі № 280/1779/17, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що суди у зазначеній справі не встановлювали факту  надання відповіді  на звернення, а правову оцінку щодо бездіяльності начальника управління ВДФССУ у Житомирській області Павленка А. А. з розгляду заяв від 06 жовтня        2017 року та від 14 грудня 2017 року суди надали в контексті законності звільнення, а тому не мали б враховувати висновки, висловлені у справі № 280/1779/17. Судами не надано належної оцінки відсутності відповіді роботодавця на звернення позивача від 06 жовтня 2017 року та 14 грудня 2017 року. При вирішення спору судами не враховано положення Закону України «Про звернення громадян», яким передбачено безумовне право особи на отримання відповіді на звернення (заяву).
Доводи касаційної скарги зводяться до незаконності звільнення позивача із займаної посади, безпідставного не призначення його на посаду по закінченню терміну дії контракту, як особи, яка мала переважне право на укладення такого контракту.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.
У квітні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
У поданому відзиві на касаційну скаргу управління ВДФССУ у Житомирській області посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правомірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог та прийняли законні і обґрунтовані рішення з додержанням норм процесуального і матеріального права. Під час звільнення позивача роботодавцем було дотримано вимоги трудового законодавства, а доводи касаційної скарги не спростовують правильних по суті судових рішень. Судами правильно враховано встановлені у справі № 280/1779/17 обставини.
У поданих поясненнях (міркуваннях) на відзив ОСОБА_1 посилається на його необґрунтованість, вважає, що доводи відзиву на касаційну скаргу не спростовують аргументовані доводи касаційної скарги.
Також ОСОБА_1 просить повідомити про час та місце розгляду справи з метою участі у судовому засіданні.
Слід зазначити, що відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням                статті 400 цього Кодексу, отже заявлене ОСОБА_1 клопотання до задоволення не підлягає. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 згідно наказу управління ВДФССУ у Житомирській області  від 29 червня 2017 року № 14-к прийнятий на посаду начальника Коростишівського відділення управління ВДФССУ у Житомирській області з 01 серпня 2017 року на підставі укладеного 29 червня 2017 року між управлінням ВДФССУ у Житомирській областіта ОСОБА_1 контракту.
Відповідно до пункту 6.1 вказаного контракту, цей контракт діє з 01 серпня 2017 року по 14 грудня 2017 року.
У пункті 5.6 контракту зазначено, що за два місяці до закінчення строку дії контракту він може бути за угодою сторін продовжений або укладений на новий чи інший строк.
Листом управління ВДФССУ у Житомирській області від 02 жовтня            2017 року  № 09-844 ОСОБА_1 повідомлено, що строк дії контракту закінчується 14 грудня 2017 року та попереджено про припинення трудових відносин. З вказаним листом ОСОБА_1 ознайомлений 05 жовтня         2017 року.
06 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до начальника ВДФССУ у Житомирській областіПавленка А. А. про продовження терміну дії контракту.
Наказом управління ВДФССУ у Житомирській області від 07 грудня          2017 року № 370-к ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Коростишівського відділення управління ВДФССУ у Житомирській області 14 грудня 2017 року у зв`язку із закінченням строкового трудового договору (контракту) згідно пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України. З наказом про звільнення ОСОБА_1 ознайомлений 08 грудня 2017 року.
14 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до начальника управління ВДФССУ у Житомирській областіПавленка А. А., в якій просив продовжити виконання обов`язків начальника Коростишівського відділення управління ВДФССУ у Житомирській області до погодження його кандидатури кадровою комісією.
Листом управління ВДФССУ у Житомирській області від 26 квітня 2019 року № 10-842 ОСОБА_1 повідомлено, що заступник начальника Коростишівського відділення управління ВДФССУ у Житомирській області( Мельник І. С. ) був призначений на посаду виконуючого обов`язки начальника Коростишівського відділення управління ВДФССУ у Житомирській області на підставі заяви від 14 грудня 2017 року та наказу від 14 грудня 2017 року № 384-к.
Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області                від 07 березня 2018 року у справі № 280/1779/17, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Житомирської області  від 24 квітня 2018 року та постановою Верховного Суду від 20 березня     2019 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання бездіяльності начальника управління ВДФССУ у Житомирській області Павленка А. А. щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 06 жовтня 2017 року, визнання незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Коростишівського відділення управління ВДФССУ у Житомирській області, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення із займаної посади від 07 грудня 2017 року, поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Коростишівського відділення управління ВДФССУ у Житомирській області, стягнення середньомісячної заробітної плати -  відмовлено.
Обґрунтовуючи позовні вимоги у цій справі, позивач посилався на подання ним на ім`я начальника управління ВДФССУ у Житомирській області Павленка А. А. заяви від 06 жовтня 2017 року про продовження терміну дії контракту та від 14 грудня 2017 року, в якій він просив продовжити виконання обов`язків до погодження його кандидатури кадровою комісією. ОСОБА_1 вказував, що ці заяви не були розглянуті, що свідчить про протиправну бездіяльність начальника управління ВДФССУ у Житомирській області Павленка А. А. та необґрунтовану відмову у призначенні його на посаду начальника Коростишівського відділення управління ВДФССУ у Житомирській області. 
Позиція Верховного Суду
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями пункту 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою       статті 411 цього Кодексу. 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Статтею 43 Конституції Українивизначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
За приписами частини першої статті 21 Кодексу законів про працю         України- трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно зі статтею 23 КЗпП Українитрудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється за погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення його строку (пункти 2 і 3 
статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.
Відповідно до статті 39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.
Статтею 12 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про доступ до судових рішень», Кодексом адміністративного судочинства України, законами України «Про засади запобігання і протидії корупції», «Про виконавче провадження».
В той же час згідно статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, обґрунтованого виходив із того, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки між сторонами спору був укладений строковий трудовий договір (контракт), відповідач, як одна із сторін контракту, заявивши вимогу про відмову від продовження строкового трудового договору (у відповідності до умов контракту, укладеного 29 червня 2017 року) та видавши наказ про звільнення позивача з 14 грудня 2019 року (останній строк дії контракту), діяв відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.
Позивач не оспорював правомірність укладення з ним саме строкового трудового договору, усвідомлював умови укладеного контракту, зокрема, щодо терміну його дії, погодився з ними.
Із урахуванням викладеного, слід дійти висновку, що між сторонами існували строкові трудові відносини та після закінчення строку дії трудового договору (контракту) сторони не досягли домовленості про продовження трудових відносин на умовах нового контракту або на умовахбезстрокового трудового договору.
Спір між сторонами щодо законності звільнення працівника вирішений судами у справі № 280/1779/17, за результатом розгляду якої у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання бездіяльності начальника управління ВДФССУ у Житомирській області Павленка А. А., визнання незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Коростишівського відділення управління ВДФССУ у Житомирській області, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення із займаної посади від 07 грудня 2017 року, поновлення   ОСОБА_1 на посаді начальника Коростишівського відділення управління ВДФССУ у Житомирській області, стягнення середньомісячної заробітної плати -  відмовлено. 
З урахуванням обставин, встановлених судами у справі № 280/1779/17, положень статті 12 Закону України «Про звернення громадян» та              статті 4 КЗпП України, відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльності начальника управління ВДФССУ у Житомирській областіПавленка А. А. щодо розгляду заяв ОСОБА_1 від 06 жовтня 2017 року та від 14 грудня 2017 року. 
Вказані висновки узгоджуються із висновками, висловленими Верховним Судом у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 552/313/20.
Позовна вимога ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу начальника управління ВДФССУ у Житомирській області       Павленка А. А. від 14 грудня 2017 року № 384-к, яким призначено на посаду виконуючого обов`язки начальника Коростишівського відділення управління ВДФССУ у Житомирській області Мельника І. С. , є похідною від вимог, у задоволенні яких судами відмовлено за необґрунтованістю, а тому вона до задоволення не підлягає.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
Висновки апеляційного суду не суперечать висновкам, які висловлені у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі               № 21-1465а15, постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі               № 48/340, на які посилався заявник у касаційній скарзі.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 08 липня            2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:	Є. В. Синельников   	
 	О. В. Білоконь  	
 	В. В. Шипович