ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 травня 2021 року	Львів	Справа № 140/12024/20 пров. № А/857/4199/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                          Ільчишин Н.В., 
суддів                                                             Коваля Р.Й., Гуляка В.В.,
розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року (головуючого судді Ксендзюка А.Я., ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Луцьк) у справі №140/12024/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 17.08.2020 звернулася в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, ухвалою суду від 12.10.2020 залучено до участі у справі як другого відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в якому просить визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо невиплати за липень та грудень 2018 року пенсії, зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області здійснити виплату пенсії за липень та грудень 2018 року з урахуванням (доплат, надбавок, перерахунків), допустити негайне виконання рішення у межах стягнення пенсії за один місяць.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року задоволено позов частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за віком за липень та грудень 2018 року в сумі 6237 гривень 04 копійки. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 за липень та грудень 2018 року в сумі 6237 гривень 04 копійки. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області подало апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Вказує, що на даний час ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Волинській області, отже вказане управління є розпорядником інформації щодо пенсійного забезпечення позивача та володіє всіма необхідними документами для поновлення нарахування та виплати пенсії, відповідно повинно вчиняти дії щодо позивачки.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно із частиною 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.03.2021 відкрито апеляційне провадження у справі №140/12024/20 та ухвалою суду від 22.03.2021 призначено апеляційний розгляд в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є одержувачем пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), що підтверджується матеріалами пенсійної справи.
Відповідно до розпорядження УПФУ в Тернівському районі м. Кривий Ріг від 03.09.2014 року №701662 позивачу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначено пенсію за віком на підставі Закону № 1058-IV (аркуш справи 35).
18.11.2014 ОСОБА_1 було видано довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 1240000243, фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 (аркуш справи 42).
21.05.2018 ОСОБА_1 було видано довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 0000540941, фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 (аркуш справи 57).
Листом від 19.06.2018 №509/03.15/2 Тернівський відділ обслуговування громадян в м.Кривий Ріг (сервісний центр) ГУ ПФУ в Дніпропетровській області надіслав за запитом від 29.05.2018 року №680/02-27 (аркуш справи 54) пенсійну справу №170155 ОСОБА_1 в Павлоградський відділ обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян ГУ ПФУ в Дніпропетровській області у зв`язку з переїздом (аркуш справи 54 зворот). У вказаному листі зазначено, що ОСОБА_1 пенсію виплачено по 30.06.2018 року включно. 
Згідно із витягом з протоколу № 13 від 25.06.2018 засідання комісії по розгляду подання про призначення (відновлення) або про відмову у призначенні (відновленні) відповідної соціальної виплати та подання про припинення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Управління соціального захисту населення Павлоградської ради, ОСОБА_1 призначено (відновлено) соціальні виплати (аркуш справи 55).
Як слідує з протоколу Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області (Павлограське об`єднане) Бєлих І.Д., призначено пенсію, зокрема, зокрема з 01.07.2018 довічно в сумі 3116,27 грн. (аркуш справи 51 зворот).
16.11.2018 позивачу видано нову довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 0000651210, фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 (аркуш справи 61 зворот).
Крім того, 16.11.2018 позивач звернулася до Шацько-Любомльського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області (правонаступником якого є ГУ ПФУ у Волинській області) із заявою про витребування пенсійної справи з Управління Пенсійного фонду України в м.Павлоград Дніпропетровської області (правонаступником якого є Головне управління ПФУ в Дніпропетровській області) (аркуш справи 62 зворот).
Згідно із витягом з рішення засідання комісії з питань соціального захисту населення Любомльської районної адміністрації протоколу №22 від 12.12.2018 відновлено виплату пенсії внутрішньо переміщеній особі ОСОБА_1 (аркуш справи 62).
Листом від 20.12.2018 №274/3.22-20 Головне управління ПФУ в Дніпропетровській області направило Шацько-Любомльському об`єднаному управлінню Пенсійного фонду України Волинської області пенсійну справу №912400170155 ОСОБА_1 (аркуш справи 63). Одночасно повідомлено, що ОСОБА_1 задоволена пенсією за віком по 30.11.2018 у розмірі 3116,27 грн. Пенсія за липень та грудень 2018 року пенсіонеру нарахована, але не виплачена.
При цьому, у відзиві на позовну заяву ГУ ПФУ у Волинській області зазначило, що позивачу відновлено нарахування пенсії згідно заяви від 16.11.2018 на підставі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 16.11.2018 №0000651210, проте оскільки матеріали електронної пенсійної справи від ГУ ПФУ в Дніпропетровській області надішли в грудні 2018 року, першу виплату проведено у січні 2019 року.
Судом, на підставі листа Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області від 20.12.2018 №274/3.22-20 та відомостей з електронної пенсійної справи ОСОБА_1 , також встановлено, що позивачу ОСОБА_1 була нарахована пенсія за віком за липень та грудень 2018 року в загальному розмірі 6237,04 грн., проте пенсія за вказаний період не виплачувалася (аркуші справи 63, 65-66).
Отже, судом встановлено, що за спірний період (липень та грудень 2018 року) позивачу була нарахована пенсія за віком в загальному розмірі 6237,04 грн., при цьому, протягом зазначеного періоду пенсія була нарахована позивачу як внутрішньо переміщеній особі та протягом вказаного часу позивач перебувала на обліку у ГУ ПФУ в Дніпропетровській області. 
Вважаючи дії пенсійного органу неправомірними, позивач звернулася до суду з метою захисту свого порушеного права.
Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Положенням статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.91 № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) встановлено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Згідно із частиною першою статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.01.2015 року за № 41/26486 (далі - Положення № 28-2), Управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об`єднані управління (далі - управління Фонду) є територіальними органами Пенсійного фонду України (далі - Фонд). Управління Фонду підпорядковуються Фонду та безпосередньо відповідним головним управлінням Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - головні управління Фонду), що разом з цими управліннями утворюють систему територіальних органів Фонду.
Підпунктом 6 пункту 4 Положення № 28-2 передбачено, що Управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань: призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства.
За приписами пункту 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (далі - Порядок № 22-1), заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії. Заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера подається особою до органу, що призначає пенсію, в якому померлий пенсіонер перебував на обліку як одержувач пенсії. Заяву до органу, що призначає пенсію, про запит пенсійної справи особи, яка потребує опіки (піклування), якій опікуна (піклувальника) не призначено і яка перебуває на довготривалому лікуванні у закладі охорони здоров`я, подає адміністрація цього закладу. Заява на запит пенсійної справи за новим місцем проживання подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації).
Згідно із абзацом першим частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-VII (далі - Закон № 1706-VII) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
За приписами частин першої, другої статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.
Частинами першою, другою статті 49 Закону №1058-IV обумовлено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі   Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону. 
Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон №1058-IV. Зазначений у статті 49 названого Закону перелік підстав для припинення виплати пенсії розширеному тлумаченню не підлягає. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом №1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону; можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.
Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню; закон - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.
Частиною першою статті 49 Закону №1058-IV визначено не лише підстави припинення виплати пенсії, а й спосіб, у який виплату пенсії може бути припинено - рішення територіального органу Пенсійного фонду або рішення суду.
Як встановлено судом, виплата нарахованої пенсії позивачу ГУ ПФУ в Дніпропетровській області за липень та грудень 2018 року не здійснена без прийняття рішення (розпорядчого акта) про припинення виплати. Матеріали пенсійної справи не містять такого рішення, причини невиплати відповідачами не вказані.
Апелянт не надав жодного доказу на підтвердження наявності підстав для невиплати позивачеві пенсії за липень та грудень 2018 року.
Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Як слідує із довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 18.11.2014 року № 1240000243, від 21.05.2018 року № 0000540941, від 16.11.2018 року № 0000651210 позивач змінювала місце фактичного проживання з АДРЕСА_1 на АДРЕСА_2 , а в подальшому на АДРЕСА_3 .
Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року №1382-IV реєстрація місця проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Верховний Суд України у своєму рішенні від 06 жовтня 2015 року у справі №608/1189/14-а дійшов аналогічних висновків та зазначив, що держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати право на отримання пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.
Оскільки припинення (невиплата) виплати пенсії позивачу здійснено не у спосіб, передбачений Законом №1058-IV, то з точки зору положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача і таке втручання не було законним.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права Верховний Суд сформулював у постановах від 06.02.2018 у справі №243/6956/17, від 13.03.2018 у справі №235/4162/17, а також у рішенні від 03.05.2018 у зразковій справі №805/402/18.
Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (далі – Постанова №637; в редакції чинній до 30.08.2019), установлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України, району проведення антитерористичної операції чи населеного пункту, розташованого на лінії зіткнення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 (Офіційний вісник України, 2014 р., № 81, ст. 2296).  
Припинення або відновлення соціальних виплат проводиться структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад або територіальними органами Пенсійного фонду України згідно з Порядком здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 р. № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (Офіційний вісник України, 2016 р., № 47, ст. 1702).
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (далі - Порядок №365).
Відповідно до пункту 4 Порядку №365 (в редакції чинній до 30.08.2019 соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення), територіальними органами Пенсійного фонду України, робочими органами Фонду соціального страхування, центрами зайнятості (далі - органи, що здійснюють соціальні виплати) за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.
За правилами пункту 5 Порядку №365 для призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщена особа, а у визначених законодавством випадках - її законний представник подає відповідну заяву до органу, що здійснює соціальні виплати на території, де зазначена особа перебуває на обліку за місцем її фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування. До заяви додається копія довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та пред`являється оригінал такої довідки.
Пунктами 14, 15 Порядку № 365 визначено, що у разі прийняття рішення про призначення (відновлення) або відмову у призначенні (відновленні) соціальної виплати комісія не пізніше наступного робочого дня надсилає копію такого рішення органові, що здійснює соціальні виплати, та структурному підрозділу з питань соціального захисту населення. Орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи.
25.04.2018 Кабінет Міністрів України прийняв постанову №335 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 р. №365», відповідно до якої підпунктом 2 пункту 1 у Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженому зазначеною постановою, пункт 15 викладено в такій редакції: « 15. Орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України». Також підпунктом 2 пункту 2 у Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженому зазначеною постановою, пункти 16 і 18 доповнено реченням такого змісту: «Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України».
Однак рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.06.2019 року у справі №640/18720/18, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.11.2019 року, було визнано протиправними та нечинними підпункт 2 пункту 1, підпункт 2 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №335 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 р. № 365» в частині, що стосується сум невиплачених пенсій. 
Згідно із частиною 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, суд не застосовує до спірних правовідносин підпункт 2 пункту 1, підпункт 2 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України № 335 від 25.04.2018 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 р. №365» в частині, що стосується сум невиплачених пенсій, які визнані протиправними та нечинними в судовому порядку.
Постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №788 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України», яка набрала чинності 30.08.2019, було внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», зокрема, пункт 1 доповнено абзацом такого змісту: «Суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України». Вказаною постановою внесено зміни і до Порядку №365. Так з 30.08.2019 року Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам визначає виключно механізм призначення (відновлення) внутрішньо переміщеним особам виплати довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг (далі - соціальні виплати) за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, та не регулює питання призначення (відновлення) внутрішньо переміщеним особам виплати пенсій (щомісячного грошового утримання).
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивач має право на отримання пенсії відповідно до Закону № 1058-IV за період з липень та грудень 2018 року.
Крім того, апеляційний суд вважає, що враховуючи приписи частини першої статті 47 Закону № 1058-IV, підпункту 6 пункту 4 Порядку № 28-2, пункту 1.5 Порядку № 22-1, пунктів 4, 15 Порядку призначення № 365, позивачці ОСОБА_1 пенсію за віком як внутрішньо переміщеній особі за липень та грудень 2018 року повинно було нарахувати та виплатити апелянтом як територіальним органом Пенсійного фонду України за місцем фактичного проживання позивача та перебування її на обліку.
Тобто, суд вважає, належним відповідачем у даній справі за цим позовом є саме Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.
При цьому, судом встановлено, що Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області нарахувало позивачу ОСОБА_1 пенсію за віком за липень та грудень 2018 року в загальному розмірі 6237,04  грн., проте не здійснило її виплату, що підтверджується листом вказаного територіального органу Пенсійного фонду та відомостями з електронної пенсійної справи позивача (аркуші справи 63, 65-66).
Суд звертає увагу, що за приписами частин першої, другої статті 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
У даній справи Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області протиправно не здійснило виплату нарахованої пенсії ОСОБА_1 за липень та грудень 2018 року. 
Як слідує з відзивів відповідачів та листа Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 04.03.2020 №534-614/Б-04/8-0300/20 виплата нарахованої пенсії за попередні періоди (липень та грудень 2018 року) в розмір 6237,04 буде здійснена після встановлення порядку проведення таких виплат чинним законодавством.
На момент розгляду даної справи відповідний окремий порядок виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі за минулий час Кабінетом Міністрів України не визначено.
Натомість, відсутність відповідного нормативно-правового документу, що визначає механізм реалізації права на отримання невиплаченої суми пенсії за минулий період не може бути визнано обґрунтованою підставою для позбавлення особи такого права.
Отже, посилання відповідача на те, що пенсія позивачу буде виплачуватись на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, суперечить частині другій статті 46 Закону №1058-IV та свідчить про застосування до позивача як до внутрішньо переміщеної особи дискримінаційного підходу, порівняно з іншими пенсіонерами, в той час, коли наявний єдиний механізм виплати пенсій громадянам України за минулий час.
Суд акцентує увагу, що Україна як правова держава гарантує своїм громадянам право на соціальний захист, яке реалізується в тому числі, і у щомісячному отриманні пенсіонерами належної їм пенсії, тому заборгованість, що утворилась не з вини пенсіонера, повинна бути йому сплачена.
Право особи на отримання пенсії (у тому числі і за минулий час) як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України, а тому обмеження такого права можливо лише на підставі законів, що приймаються Верховною Радою України. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України не є законом, тому не можуть звужувати чи скасовувати права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили, і у сфері спірних правовідносин, врегульованих Законом 1058-IV, не можуть застосовуватись.
Відтак, твердження відповідачів щодо неможливості виплати позивачу пенсії за минулий період через відсутність окремого визначеного Кабінетом Міністрів України порядку виплати пенсій, які не виплачені за минулий період, суд вважає необґрунтованими і зауважує, що такий підхід не враховує принципи верховенства права, законності та добросовісності у діяльності держави. Внаслідок відсутності порядку та механізму виплати особі пенсії за минулий період виникає правова невизначеність щодо змісту обов`язку держави з виплати такої заборгованості. Така невизначеність створює умови для свавілля з боку держави, що є несумісним з принципом верховенства права.
Беручи до уваги наведене, суд констатує, що пенсія позивачу за період її невиплати повинна бути виплачена без відтермінування на невизначений час з огляду на відсутність окремого порядку Кабінету Міністрів України.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.
Таким чином, оскільки факти наявності заборгованості за минулий період не спростовано, на час розгляду та вирішення справи судом органом Пенсійного фонду не надано доказів виплати пенсії за липень та грудень 2018 року у зв`язку з протиправною її невиплатою, тому пенсійний орган у даному випадку своїми діями порушив гарантовані державною соціальні права позивача, які підлягають поновленню.
З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскільки відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області нарахувало позивачу ОСОБА_1 пенсію за віком за липень та грудень 2018 року в загальному розмірі 6237,04 грн., проте неправомірно її не виплатило, тому позовні вимоги необхідно задовольнити частково шляхом прийняття рішення про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо невиплати пенсії за віком ОСОБА_1 за липень та грудень 2018 року в сумі 6237,04 грн., зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити виплату ОСОБА_1 пенсію за віком за липень та грудень 2018 року в сумі 6237,04 грн. та про відмову у задоволенні решти позовних вимог.
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. 
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Європейський Суд з прав людини у рішенні «Суханов та Ільченко проти України» зауважив, що вимоги заявників щодо надбавки до пенсії безперечно підпадають під дію статті 1 Першого протоколу і що їх можна вважати «майном» у значенні цього положення. Питання полягає у тому, чи можуть вважатися майном у значенні цього положення твердження заявників про те, що вони мають право на певні суми виплат, і якщо так, чи є їх невиплата втручанням у право на мирне володіння майном. (пункт 34). Суд нагадує, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. (пункт 35).
В Рішенні у справі «Рисовський проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (пункт 70).
Враховуючи зазначені вище встановлені обставини справи, норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги не спростовують зазначених висновків суду апеляційної інстанції, а зводяться до переоцінки досліджених судом доказів, та не дають підстав вважати, що цим судом невірно застосовано норми матеріального чи порушено норми процесуального права. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника. 
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не стягуються.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області – залишити без задоволення.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року у справі №140/12024/20 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

                  Головуючий суддя                                          Н.В. Ільчишин

                  Судді                                                                Р.Й. Коваль

                                                                                            В.В. Гуляк