ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/2144/19	Головуючий у 1-й інстанції Сливка Л.М. 	
Провадження № 22-ц/817/629/21 	Доповідач - Дикун С.І.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Дикун С.І. 
суддів -  Парандюк Т. С., Храпак Н. М., 
з участю секретаря - Стецюк М.А. 
                                       учасників справи — представника відповідача — Лихого Б.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/2144/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 7 квітня 2021 року за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти про визнання контракту безстроковим трудовим договором, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, постановлену суддею Сливкою Л.М., -
В С Т А Н О В И В:

        ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 квітня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти (скорочено ТОКІППО) про визнання контракту безстроковим трудовим договором, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.
       В обгрунтування вимог посилалась на те, що у січні 2019 року вона зверталася до суду з позовом до Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти про визнання контракту безстроковим трудовим договором, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 квітня 2019 року в задоволенні позову-відмовлено. Суд, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що її віднесено до категорії працівників, які на підставі закону можуть працювати за договором, у якому строк його дії може встановлюватись угодою сторін. Встановивши, що між ОСОБА_1 та ТОКІППО укладено строковий трудовий договір у формі контракту, після закінчення строку дії якого сторони не досягли домовленості про його продовження чи укладення нового, суд дійшов висновку, що звільнення позивача відбулось з дотриманням умов трудового законодавства. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 31 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 17 квітня 2019 року скасоване та ухвалено нове, яким позовні її вимоги задоволено; визнано контракт, який укладено між ОСОБА_1 та Тернопільським обласним комунальним інститутом післядипломної педагогічної освіти 01 вересня 2016 року трудовим договором, який укладено на невизначений строк; визнано незаконним та скасовано наказ Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти № 298-к від 2 грудня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади методиста навчально-методичного центру психологічної служби і соціальної роботи у зв`язку із закінченням строку контракту; поновлено ОСОБА_1 на посаді методиста навчально-методичного центру психологічної служби і соціальної роботи Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти на умовах безстрокового трудового договору. 
       26 лютого 2020 року постановою Верховного Суду касаційну скаргу Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти задоволено; постанову Тернопільського апеляційного суду від 31 липня 2019 року скасовано, а рішенняТернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 квітня 2019 року залишено в силі.         Звернувшись у 2020 році до Головного управління Пенсійного фонду України, вона дізналася, що на громадян передпенсійного віку поширюються гарантії захисту працівника від незаконного звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, які поширюються на усі трудові правовідносини. Ці гарантії поширюються також на неї.
       Посилається на рішення Конституційного Суду України №6-р (ІІ)/2019 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу Законів про працю України, яким Конституційний Суд України визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) положення ч. 3 ст. 40 Кодексу. 
       Вважає, що внаслідок звільнення її з роботи у Тернопільському обласному інституті післядипломної педагогічної освіти відбулася дискримінація її за віком. Під час розгляду її позову у Тернопільському міськрайонному суді не розглядалося питання про те, що вона є особою пенсійного віку. А рішення Конституційного суду від 04 вересня 2019 року у справі №6-р (ІІ) 2019 ухвалено після набрання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 квітня 2019 року законної сили, і про ці обставини вона дізналася у січні 2021 року. Посилається на те, що вищезазначені обставини є такими, що мають значення для вирішення справи і є істотними для постановлення правильного рішення у справі, оскільки на їх підставі можна було зробити висновок про порушення її прав.
       На підставі вищенаведеного просить визнати укладений між нею та ТОКІППО контракт від 01 вересня 2016 року безстроковим трудовим договором; визнати недійсним та скасувати наказ від 21 грудня 201 року №298-к про звільнення ОСОБА_1 з посади методиста навчально-методичного центру психологічної служби соціальної роботи; поновити її на посаді методиста навчально-методичного центру психологічної служби Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти на умовах безстрокового трудового договору з 26 грудня 2018 року; стягнути з ОСОБА_2 на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
       Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 7 квітня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 квітня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти про визнання контракту безстроковим трудовим договором, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі відмовлено.
       Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 7 квітня 2021 року, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нове рішення, яким її заяву задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що судом порушено норми процесуального права та неповно встановлені фактичні обставини справи. 
       В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що на час ухвалення рішення 17 квітня 2019 року Тернопільський міськрайонний суд не встановив ту обставину, що позивачка є пенсійного віку, до виходу на пенсію за віком залишилось п`ять місяців. Ці істотні обставини могли суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки вона не знала про них, та не могла надати суду дані про них. 
       Зазначає, що в січні 2021 року вона від інспектора Пенсійного Фонду довідалась про порушення її прав при звільненні. Консультант Пенсійного фонду ознайомив її з рішенням Конституційного суду України, у якому зазначено, що контракт як особлива форму трудового договору, повинен спрямовуватись на створення умов для виявлення самостійності працівника, враховуючи його індивідуальні здібності та професійні навички. Умови контракту, які погіршують становище працівника вважаються недійсними . Відповідно до висновку Конституційного Суду України- нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови з працівникми інших категорій. 
       Крім того, вказує на те, що суд першої інстанції не розглянув наданих нею документів, не взяв до уваги її доводів та прийняв поспішне рішення.
       У відзиві на апеляційну скаргу Тернопільський обласний комунальний інститут післядипломної педагогічної освіти просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Зазначає, що посилання позивачки на рішення Конституційного Суду від 09.07.1998 року №12-рп/98 є необгрунтованим, оскільки зміни в контракт, які вносились додактовими угодами, щодо встановлення іншої дати закінчення контракту, навпаки покращували її становище. Ними продовжувався неодноразово термін контракту, однак позивачка не надала докази, що даним контрактом було погіршено її становище. Наявність існування самого контракту не може вважатись, як обставина, що погіршила становище позивача, оскільки він був укладений відповідно до пункту 3 ст.54 Закону України „Про освіту" (№ 1060-ХІІ), який діяв на той момент. Окрім того, дані обставини досліджувались під час судового засідання у всіх інстанціях неодноразово, що підтверджується як рішеннями судів так і рішенням Верховного Суду по справі. Вважає, що позивачка зловживає своїм правом на подання заяви за нововиявленими обставинами, оскільки неодноразово подає скаргу за нововиявленими обставинами, посилаючись на одні й ті самі обставини.
        ОСОБА_1 , будучи належно повідомленою про розгляд справи апеляційним судом, у судове засідання не з`явилася, заяв про відкладення розгляду справи з метою особистої участі у судовому засіданні не подала. А тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, та з врахуванням думки учасника справи, колегія суддів не вбачає перешкод щодо розгляду справи за її відсутності. 
       Представник ОСОБА_2 - апеляційної скарги не визнав, вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою.
       Ознайомившись із матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.
       Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Відмовляючи у задоволенні заяви про перегляд за нововиявленими обставинами, суд першої інстанції виходив із того, що заявником в судовому засіданні не доведено істотних для справи обставин, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи, а той факт, що при розгляді справи судом не розглядалося питання стосовно того, що вона є особою передпенсійного віку, а Конституційним Судом України ухвалено рішення від 04 вересня 2019 року у справі за конституційною скаргою ОСОБА_3 , яким визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України не є підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами. 
       Колегія суддів, з даним висновком суду першої інстанції погоджується, оскільки він відповідає обставинам справи, та нормам матеріального і процесуального права.
       Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами (частина перша стаття 423 ЦПК України).
       Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є, зокрема, істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.
       Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.
       Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.
       Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів. Оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.
       При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.
       Перелік підстав, визначених статтею 423 ЦПК України для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є виключним і розширеному тлумаченню не підлягає.
       З матеріалів справи вбачається, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Тришак Олег Григорович до Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти про визнання контракту безстроковим трудовим договором, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі відмовлено.
       Із змісту рішення вбачається, що після закінчення строку дії контракту сторони не досягли домовленості на його продовження чи на укладення нового. Таким чином, наказ директора Інституту від 21 грудня 2018 року за № 298-к про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку із закінченням строку трудового договору (п. 2 ст. 36 КЗпП України) є законним та скасуванню не підлягає, а звільнення позивача з роботи відбулось з дотриманням умов трудового договору.
       Постановою Тернопільського апеляційного суду від 31 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 17 квітня 2019 року скасоване та ухвалено нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено; визнано контракт, який укладено між ОСОБА_1 та Тернопільським обласним комунальним інститутом післядипломної педагогічної освіти 01 вересня 2016 року трудовим договором, який укладено на невизначений строк; визнано незаконним та скасовано наказ Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти № 298-к від 21 грудня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади методиста навчально-методичного центру психологічної служби і соціальної роботи у зв`язку із закінченням строку контракту; поновлено ОСОБА_1 на посаді методиста навчально-методичного центру психологічної служби і соціальної роботи Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти на умовах безстрокового трудового договору.
       26 лютого 2020 року постановою Верховного Суду касаційну скаргу Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти задоволено; постанову Тернопільського апеляційного суду від 31 липня 2019 року скасовано, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 квітня 2019 року залишено в силі. 
       Відмовляючи ОСОБА_1 у позові про визнання контракту безстроковим трудовим договором, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що між ОСОБА_1 та Тернопільським обласним комунальним інститутом післядипломної педагогічної освіти укладено строковий трудовий договір у формі контракту, після закінчення строку дії якого сторони не досягли домовленості про його продовження чи укладення нового, тому звільнення позивача відбулось з дотриманням умов трудового законодавства. 
       Звертаючись із заявою про перегляд рішення Тернопільського міськрайонного суду від 17 квітня 2019 року, ОСОБА_1 посилалась на ухвалення Конституційним Судом України рішення від 04 вересня 2019 року щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України №6-р(II)/2019 (справа № 3-425/2018 (6960/18), яке винесене після того, як оскаржуване рішення набрало законної сили та на те, що під час розгляду справи за її позовом в суді першої інстанції не розглядалось питання про те, що вона є особою передпенсійного віку та не враховано цієї істотної обставини, яка могла вплинути на вирішення справи. 
       Проте, дані обставини не є нововиявленими обставинами в розумінні положень ст.423 ЦПК України та в судовому засіданні не встановлено інших підстав для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами.
       Тлумачення пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України свідчить, що нововиявленими обставинами є обставини, які: існували на час розгляду справи, не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; є істотними, тобто належать до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі. Обставини, які вважаються нововиявленими, повинні одночасно відповідати цим вимогам.
       Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.
       Необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами. Процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неповне встановлення фактичних обставин справи) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку.
       Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 03 квітня 2008 року).
       Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (PRAVEDNAYA v. RUSSIA, № 69529/01, § 27, 28, ЄСПЛ, 18 листопада 2004 року).
       Встановивши, що доказ, на який посилається ОСОБА_1 , є новим доказом, а не доказом нововиявленої обставини, апеляційний суд, залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції, зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.
       Посилання в апеляційній скарзі на Рішення Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року №6-р(II) 2019, щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України , яке винесене після набрання рішення суду законної сили та на те, що під час розгляду її справи в суді першої інстанції не розглядалось питання, що вона є особою передпенсійного віку та не враховано цієї істотної обставини, не заслуговують на увагу, оскільки дані обставини не є нововиявленими в розумінні ст.423 ЦПК України і не можуть бути підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами. 
       На підставі вищенаведеного, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення. Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 7 квітня 2021 року за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 квітня 2019 року у справі №607/2144/19 слід залишити без змін, оскільки висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
       Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
        Керуючись ст.ст.259,374,375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, - 
               П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
       Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 7 квітня 2021 року залишити без змін.
       Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       Повний текст постанови складено 14 червня 2021 року.

Головуюча Дикун С.І.

Судді: Храпак Н.М.
                                                                               
                                                                               Парандюк Т.С.