УХВАЛА

28 квітня 2021 року 
м. Київ

Справа №  907/51/19 

Верховний Суд у складі судді Касаційного господарського суду Львова Б. Ю., 
розглянувши матеріали касаційної скарги Управління соціального захисту населення Хустської районної державної адміністрації (далі - Управління)
на рішення господарського суду Закарпатської області від 15.09.2020 
та постанову Західного апеляційного господарського суду від 24.02.2021
зі справи № 907/51/19
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Іршавське АТП 12143»
до Управління соціального захисту населення Іршавської районної державної адміністрації
про стягнення заборгованості у розмірі 440  383,61 грн.,

ВСТАНОВИВ:

24.03.2021 (згідно з поштовими відмітками на конверті) Управління звернулося з касаційною скаргою від 23.03.2021 № 424/04 до Верховного Суду, в якій просить скасувати рішення господарського суду Закарпатської області від 15.09.2020 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 24.02.2021 у повному обсязі.

За результатами розгляду матеріалів зазначеної скарги касаційний суд дійшов висновку про залишення її без руху з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 290 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України; Кодекс) у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).

Так, відповідно до абзацу першого частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:   1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;   2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Отже, системний аналіз наведених положень ГПК України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої статті 287 ГПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку з посиланням на відповідний пункт (пункти) частини другої статті 287 ГПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

За приписами пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України передбачено, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Тобто в касаційній скарзі має бути викладено, неправильне застосування яких конкретно норм матеріального та/або порушення норм процесуального права припустилися суди нижчих інстанцій у прийнятті оскаржуваних судових рішень, та визначити конкретну підставу (підстави) касаційного оскарження судового рішення, передбаченої (передбачених) статтею 287 ГПК України, із вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, з одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом у прийнятті відповідного висновку. Крім того, скаржник повинен вказати, яку саме норму права суди першої та (або) апеляційної інстанцій застосували без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях.

Однак касаційна скарга Управління за змістом не відповідає вимогам пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України, оскільки не зазначено підстави (підстав), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої статтею 287 ГПК України підстави (підстав).

Згідно з частиною третьою статті 290 ГПК України касаційна скарга підписується особою, яка подає скаргу, або її представником. До касаційної скарги, поданої представником, додається довіреність або інший документ, що посвідчує повноваження представника, якщо в справі немає підтвердження такого повноваження. 

Відповідно до частини третьої статті 56 ГПК України юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Згідно ж з частиною першою статті 58 ГПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Отже, наведені вище положення законодавства передбачають можливість здійснення процесуального представництва юридичної особи як в порядку самопредставництва, так й іншими особами як представниками юридичної особи.
Самопредставництво юридичної особи - це право одноосібного виконавчого органу (керівника) чи голови (уповноваженого члена) колегіального виконавчого органу безпосередньо діяти від імені такої особи без довіреності, представляючи її інтереси в силу закону, статуту, положення. 

У порядку самопредставництва юридичну особу може представляти за посадою її керівник або інші особи, повноваження яких підтверджуються відповідно до частини третьої статті  56 ГПК України.

Аналіз наведених вище законодавчих положень дає підстави для висновку, що визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно щоб у відповідному законі, статуті, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такої юридичної особи (суб`єкта владних повноважень без права юридичної особи) без додаткового уповноваження (довіреності).

Подану Управлінням касаційну скаргу підписав заступник начальника Управління - Володимир Вагерич (далі - В. Вагерич), однак всупереч вимогам ГПК України заявник до заяви не додав доказів повноважень на її підписання. 

Відомості про особу, яка підписала скаргу в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні.

З огляду на те, що скаржник надіслав касаційну скаргу безпосередньо до Верховного Суду, у Суду відсутня можливість перевірити повноваження                                    В. Вагерича.

Отже, касаційна скарга підписана особою, повноваження якої на підписання і подання касаційної скарги від імені скаржника не підтверджені.

Водночас Верховний Суд вважає за необхідне звернути увагу скаржника на те, що відповідачем зі справи є Управління соціального захисту населення Іршавської районної державної адміністрації. Скаржник не є учасником справи № 907/51/19 та касаційна скарга не містить обґрунтувань і відповідних доказів щодо наявності в нього права на касаційне оскарження прийнятих зі справи судових рішень.

Згідно з пунктом 2 частини четвертої статті 290 ГПК України до касаційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Згідно з підпунктом 5 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (далі - Закон) ставку судового збору за подання касаційної скарги на рішення господарського суду встановлено в розмірі 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

За приписами підпункту 1 частини другої статті 4 Закону ставку судового збору за подання позовної заяви майнового характеру було встановлено: 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350  розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (станом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» у 2019 році з 1 січня встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі 1 921,00 грн.

Предметом спору в зазначеній справі є стягнення 440 383,61 грн., отже, при поданні касаційної скарги мав бути сплачений судовий збір у сумі 13  211,51 грн. [(440  383,61 грн. х 1,5 %) х 200 %]. Однак Управління судового збору не сплатило.

Згідно з частиною другою статті 292 ГПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 290 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Відповідно до частини другої статті 174 ГПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

З урахуванням наведеного касаційна скарга подана без додержання відповідних вимог процесуального законодавства, а тому підлягає залишенню без руху на підставі частини другої статті 292 ГПК України.

Відповідно до частини першої статті 291 ГПК України особа, яка подає касаційну скаргу, надсилає іншим учасникам справи копію цієї скарги і доданих до неї документів, які у них відсутні, листом з описом вкладення.

До касаційної скарги не додано доказів надсилання її копії товариству з обмеженою відповідальністю «Іршавське АТП 12143» та Управлінню соціального захисту населення Іршавської районної державної адміністрації, а також матеріали скарги не містять й відміток про їх безпосереднє вручення цим адресатам, проте в переліку додатків до касаційної скарги міститься посилання на «Докази відправлення касаційної скарги позивачу», але фактично зазначений документ в матеріалах касаційної скарги відсутній, що підтверджує акт від 19.04.2021 № 29.1-11/181, складений працівниками канцелярії Верховного Суду.

Неповідомлення сторони у справі про звернення з касаційною скаргою порушує процесуальні права цієї сторони, принципи рівності та змагальності сторін, закріплені у статті 2 ГПК України.

Отже, суд касаційної інстанції зазначає, що Управлінню необхідно усунути недоліки касаційної скарги шляхом подання заяви про усунення недоліків поданої ним касаційної скарги, а саме: 
- надати докази, що підтверджують повноваження заступника начальника Управління - В. Вагерича  діяти від імені Управління відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи).
- виконати вимоги пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України та зазначити підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав) з одночасним їх обґрунтуванням згідно з  вимогами процесуального закону; 
- надати докази, що підтверджують надсилання товариству з обмеженою відповідальністю «Іршавське АТП 12143» та Управлінню соціального захисту населення Іршавської районної державної адміністрації копії поданої до суду касаційної скарги і доданих до неї документів, а саме опис вкладення;
- надати документ, що підтверджує сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі 13  211,51 грн., на реквізити рахунку для зарахування до державного бюджету судового збору за розгляд справ Верховним Судом:        
- отримувач коштів: ГУК у м.Києві/Печерс. р-н/22030102; 
- код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783;
- банк отримувача: Казначейство України (ЕАП);
- код банку отримувача (МФО): 899998;
- рахунок отримувача: UA288999980313151207000026007;
- код класифікації доходів бюджету: 22030102 «Судовий збір (Верховний Суд, 055)».

Керуючись статтями 174, 234, 290 - 292 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Управління соціального захисту населення Хустської районної державної адміністрації на рішення господарського суду Закарпатської області від 15.09.2020 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 24.02.2021зі справи № 907/51/19 залишити без руху.

2. Надати Управлінню соціального захисту населення Хустської районної державної адміністрації строк для усунення недоліків касаційної скарги тривалістю 10 днів з дня вручення копії цієї ухвали. Документи про усунення недоліків надсилати на адресу: 01016, м. Київ, вул. О. Копиленка, 6. 

3. Роз`яснити Управлінню соціального захисту населення Хустської районної державної адміністрації, що в разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали скаржнику буде повернуто касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Суддя                                                                                                                     Б. Львов