Єдиний унікальний номер 226/43/21 
Номер провадження 22-ц/804/1530/21        

Номер провадження 22-ц/804/1530/21                     

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

09 червня 2021 року                          Донецький апеляційний суд в складі колегії:
                                                             судді-доповідача: Новікової Г.В. 
                                                             суддів: Гапонова А.В.,Тимченко О.О.,

      розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Бахмуті апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Димитрівського міського суду Донецької області від 18 березня 2021 року  (ухваленого під головуванням судді Коваленко Т.О.,  у м. Мирноград  Донецької області) у цивільній справі №226/43/21 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення  заборгованості за кредитним договором,-  

В С Т А Н О В И В:

У  січні 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду  із зазначеним вище позовом, який обґрунтовувало тим, що згідно із заявою б/н від 13 жовтня 2010 року  ОСОБА_1 отримав кредит  у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
В порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, у  зв`язку з чим станом на 26 жовтня 2020 року має заборгованість 22261,92 грн., яка складається з: 17125,68 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 5136,24 грн. – заборгованість за простроченими відсотками.  
Просив стягнути зазначену суму заборгованості  та судові витрати в розмірі 2102,00 грн. з відповідача.
Заочним рішенням Димитрівського міського суду  від 18 березня 2021 року  у задоволенні позовних вимог відмовлено .
В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення суду першої інстанції  та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. 
Вважає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги,що ОСОБА_1   уклав кредитний договір  шляхом підписання анкети-заяви,  чим засвідчив,що він погоджується з Умовами та Правилами надання банківських послуг.
Відповідачем також було підписано довідку про умови кредитування з використання кредитної картки »Універсальна,30 днів пільгового періоду». Зазначена довідка суду першої інстанції не була надана,оскільки суд не пропонував надати додаткові докази для встановлення обставин справи.
Банківською випискою підтверджується користування відповідачем кредитними коштами та не повернення кредитних коштів банку.
Суд першої інстанції не врахував,що кредитний ліміт є поновлювальною кредитною лінією,тобто відповідач може використовувати кредитні кошти,погашати заборгованість та знову користуватися кредитними коштами. Суд не встановив суму фактично використаних кредитних коштів,а при перерахунку заборгованості обмежився лише посиланням на суму максимального кредитного ліміту.
Оскільки умови кредитування щодо сплати процентів та неустойки були належним чином доведені до відповідача,банк правомірно зараховував кошти,що вносилися на погашення заборгованості,на погашення відсотків та неустойки з урахуванням черговості,встановленої договором та ст.534 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
У ч.1 ст. 369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Зважаючи, що по даній справі ціна позову становить 22261,92 грн., тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін. 
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з наступних підстав.
     Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами було укладено кредитний договір, згідно якого відповідач отримав кошти та зобов`язувався повернути їх банку, однак   банком не були запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, а в анкеті-заяві відсутні домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами. Суд першої інстанції зазначив, що сплачена відповідачем сума у рахунок погашення кредитної заборгованості є більшою аніж кредитний ліміт.
     Зазначений висновок відповідає встановленим обставинам та узгоджується з правовою позицією,викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду  від  03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Судом першої інстанції встановлено, що 13 жовтня 2010 року АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір із ОСОБА_1 , згідно з умовами якого останній отримав кредит  у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок  шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/ . 
За кредитним договором  Банком ОСОБА_1   видавалися кредитні  картки  з терміном дії з 14.10.2010 року по серпень 2014 року, з 07.02.2011року по листопад  2014 року, з 11.01.2013 року по червень  2016 року, з 24.09.2013 року по червень  2017 року, з 23.06.2017 року по березень  2021 року (а.с.13).
Згідно із довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки,оформленої на ОСОБА_1 , позичальнику був встановлений кредитний ліміт з 24.09.2013 року в сумі 14000 грн., з 22.04.2014 року-10700 грн.,з 14.07.2016 року-11000грн.,з 13.07.2017 року-14000 грн.,з 19.10 2017 року по 19.05.2020 року -16000 грн. 
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість за вказаним кредитним договором станом на 26 жовтня 2020 року  становить 22261,92 грн., яка складається з: 17125,68 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 5136,24 грн. – заборгованість за простроченими відсотками.  
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 указаного Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Судом першої інстанції встановлено,що в анкеті-заяві, підписаній позичальником ОСОБА_1   13.10.2010 року процентна ставка не зазначена. Крім того дана анкета-заява не відображає жодної інформації щодо умов, на яких йому надаються кредитні кошти, та строки їх повернення.    
Відповідно до ч.1 с. 77 ЦПК  України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ст. 81 ЦПК  України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може  ґрунтуватися на припущеннях.  
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Визначальним у даній категорії справ є не безпосередньо вид чи характеристика умов, щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.
Таким чином, судом першої інстанції правильно враховано, що у заяві позичальника, підписаній відповідачем, відсутні умови договору про розмір відсоткової ставки, встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Також судом першої інстанції встановлено, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які надані суду першої інстанції, не містять  особистого  підпису відповідача.
Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що зазначені витяги, які містяться в матеріалах справи не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. А отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, оскільки надані позивачем Умови  та Тарифи не містять підпису ОСОБА_1 ..
При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Умов та Правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети -заяви позичальника 13.10.2010 року.
Висновки суду першої інстанції про те, що без наданих підтверджень про конкретно запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та Правил, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, відповідають нормам закону. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду. 
Таким чином, надані позивачем Умови і правила надання банківських послуг позичальником не підписані й оригінали цих документів кредитором відповідачеві передані не були, у зв`язку з чим їх не можна вважати складовою частиною укладеного сторонами кредитного договору. Анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг умов щодо пені та комісії, штрафу (фіксована складова), штрафу (процентна складова) також не містить. Документ, який би засвідчував отримання відповідачем під підпис пам`ятки, яка містить тарифи і основні умови кредитування, до суду  першої інстанції також не було надано. 
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом.
Із виписки по картковому рахунку ОСОБА_1   вбачається, що впродовж спірного періоду  він  користувався коштами банку на загальну суму 36430,63 грн. ( станом на 31.05.2015 року мав заборгованість за тілом кредиту в сумі 10006,91 грн. та з 01.06.2015 року по 24.08.2019 року 

витрати кредитних коштів склали 26423,72 грн.), що підтверджується наданим банком розрахунком заборгованості та випискою за договором від 13.10.2010 року, тобто своїми конклюдентними діями відповідач висловив згоду на отримання зазначеної суми та виникнення зобов`язання щодо її повернення відповідно до  положень ст. 1049 ЦК України.
Однак, як правильно зазначено судом першої інстанції сплачена відповідачем у погашення заборгованості за кредитом сума за період з 01.06.2015 року по 26.03.2020 року у розмірі  54419,22  гривень  та сплачені відсотки за період з 24.09.2013 року по 31.05.2015 року в сумі 4781,10 грн. цілком покривають зі значною переплатою  суму отриманого ним кредиту в розмірі 36430,63 грн., а тому вимоги банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 17125,68 грн. не підлягають задоволенню.
Пунктом 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої - третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
До апеляційної скарги позивачем додано   довідку про умови кредитування з використання кредитної картки »Універсальна,30 днів пільгового періоду» з клопотанням про долучення як належного доказу,в якій визначено процентну ставку за користування кредитом в розмірі 3% (36% річних) з підписом. Обгрунтовуючи підстави  неподання зазначеної довідки до суду першої інстанції при пред`явленні позовних вимог,представник банку послався на те,що зазначена довідка суду першої інстанції не була надана,оскільки суд не пропонував надати додаткові докази для встановлення обставин справи.
За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Статтею 13 ЦПК України передбачено,що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи,поданим відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів,поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках . Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.
Згідно положень статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному,всебічному,повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки,встановлені законом або судом,не приховувати докази.
Позивач зобов`язаний  додати до позовної заяви всі наявні в нього докази,що підтверджують обставини,на яких ґрунтуються позовні вимоги (ч.5статті 177 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що представник банку в судове засідання не з`явився і не заперечував проти ухвалення заочного рішення.
Ухвалою судді Димитрівського міського суду від 11 січня 2021 року позовну заяву банку було залишено без руху у зв`язку із тим,що до позовної заяви не були надані завірені належним чином копії документів для суду та сторін у справі. Після чого представник банку надіслав клопотання про розгляд справи у спрощеному порядку без виклику сторін.(а.с. 117). Представник банку повідомлявся про час та місце розгляду справи, що підтверджено рекомендованим повідомлення про отримання повістки на 04.03.2021 року та направлення повідомлення в електронному вигляді згідно заяви банку на 18.03.2021 року, однак в судове засідання не з`явився   (а.с.128,130 зв.)
Таким чином ,апеляційний суд вважає,що причина не подання до суду першої інстанції   довідки, в якій визначено процентну ставку за користування кредитом в розмірі 3% (36% річних) у зв`язку із тим,що суд не пропонував надати додаткові докази для встановлення обставин справи, не є поважною.
Представник банку в даному випадку в порушення вимог статей 43,44 ,177 ЦПК України знехтував своїми обов`язками щодо надання усіх наявних доказів суду першої інстанції в підтвердження позовних вимог  та не сприяв своєчасному,всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи. За таких обставин  довідка не може бути врахована судом апеляційної інстанції як належний та допустимий доказ.
Отже, враховуючи, що в апеляційній скарзі не міститься посилань на нові обставини, що підлягають встановленню, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, а також не наведені виняткові обставини, які об`єктивно не залежали від позивача, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про відсутність підстав, передбачених нормами ЦПК України, для прийняття до уваги та надання відповідної оцінки такому новому доказу у вигляді довідки, в якій визначено процентну ставку за користування кредитом в розмірі 3% .  
        Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд  враховує як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.  В наданій довідці зазначені проценти за користування кредитними коштами в розмірі 3% (36%), в той час як вона не узгоджується з випискою із особового рахунку,наданою банком, в якому зазначено проценти за користування кредитними коштами,які застосовувалися банком, в розмірі 27,6%. Таким чином вказана довідка не узгоджується з наданими банком розрахунками, не підтверджує погодження з відповідачем конкретного розміру процентів за користування кредитом,  а тому не має виключного значення для правильного вирішення справи та не враховується як належний та допустимий доказ.
       Крім того, навіть з урахуванням встановлених банком процентів за користування кредитом, відповідачем повернуто кошти за кредитним договором в повному обсязі (виходячи із розрахунку банку із застосуванням проценту за користування кредитом в 27,6% заборгованість за процентами склала б 17288,64 грн.,в той час як відповідачем  сплачено 54419,22 грн (54419,22  - 36430,63 =17988,59).
Таким чином позивач за допомогою належних та допустимих доказів не довів наявність  заборгованості за кредитним договором.  
За встановлених обставин  суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність заборгованості у відповідача за  кредитним договором від 13.10.2010 року  станом на 26 жовтня 2020 року.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до посилань про доведеність пред`явлених позовних вимог та незаконність відмови у позові з підстав його недоведеності, оскільки суд першої інстанції розглянув дану справу, дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, який передбачено ст. 13 ЦПК України, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів.
Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покладаються на позивача.
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 22261,92 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст.368, 369, 375, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення. 
Заочне рішення Димитрівського міського суду від 18 березня 2021 року  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: