ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 р. 	Справа № 520/15857/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Катунова В.В.
суддів: Чалого І.С. ,  Ральченка І.М. 
за участю секретаря судового засідання  Ігнатьєвої К.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.01.2021 (суддя Заічко О.В.,  61022, м. Харків, майдан Свободи, 6 по справі № 520/15857/2020
          за позовом           ОСОБА_1  
          до          Державної міграційної служби України      третя особа           Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області 
          про визнання протиправним та скасування індивідуального акта,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив суд визнати протиправним та скасувати п. 28 (п.п. 28.1-28.3) наказу №104 від 14.08.2015 року Державної міграційної служби України. 
В обґрунтування позову позивач зазначив, що п. 28 (п.п. 28.1-28.3) спірного наказу про скасування його посвідки на постійне проживання в Україні є протиправним, оскільки прийнятий з порушенням вимог ст. 2 КАС України, а також позбавляє позивача права на постійне проживання в Україні, порушує його права і законні інтереси, оскільки змушує його виїхати з України.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.01.2021 адміністративний позов задоволено. 
Скасовано наказ Державної міграційної служби України №104 від 14.08.2015 року в частині п. 28 (п.п. 28.1-28.3) стосовно скасування посвідки на постійне проживання в Україні громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ, 01001, код ЄДРПОУ 37508470) на користь ОСОБА_1  ( АДРЕСА_1 )  судові витрати в розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок).
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення в цій частині, та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на  неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи,  недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до ч.4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що належним позивачем по справі є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є громадянином Соціалістичної Республіки В`єтнаму, що підтверджується наданими відповідачем матеріалами особової справи позивача.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 25.06.2003 року до ВГІРФО ГУМВС України в Харківській області звернувся з клопотанням щодо видачі йому посвідки на постійне проживання, оскільки він прибув в Україну в 1986 році з метою працевлаштування, до 1990 року працював на трикотажній фабриці м. Луганська та залишився проживати в Україні.
04.07.2003 року ВГІРФО ГУМВС України в Харківській області було прийнято рішення щодо документування громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 04.07.2003 року відповідно до абз. 4 п. 4 розділу V «Прикінцевих положень» Закону України «Про імміграцію», у подальшому видані на її підставі посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 08.06.2005 та серії НОМЕР_3 від 20.01.2015 року.
14.01.2015 року позивач звернувся до Головного управління ДМС України в Харківській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання в Україні в зв`язку з досягнення 45-річного віку.
За результатом проведеної відповідно до п. 4.5 Розділу IV Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом МВС України від 15.07.2013 №681, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 06.08.2013 за №1335/23867, перевірки поданої позивачем заяви про обмін посвідки, Головним управлінням ДМС України в Харківській області прийнято висновок від 25.03.2015 року яким визнано, що висновок від 04.07.2003 року ВГІРФО ГУМВС України в Харківській області про задоволення клопотання позивача про видачу посвідки на постійне проживання прийнято з порушенням вимог Закону України «Про імміграцію».
Наказом Державної міграційної служби України №104 від 14.08.2015 року на підставі зазначеного висновку від 25.03.2015 року скасовано повністю рішення ВГІРФО ГУМВС України в Харківській області від 04.07.2003 року щодо документування посвідкою на постійне проживання громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; видані на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 04.07.2003 року, серії НОМЕР_2 від 08.06.2005 та серії ІН №082568 від 20.01.2015 року визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню; начальнику ГУДМС у Харківській області наказано забезпечити вилучення зазначених посвідок на постійне проживання, а також здійснити заходи, передбачені законодавством України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства (п. 28 (п.п. 28.1-28.3) наказу). 
28.09.2020 року позивач через свого представника звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області з адвокатським запитом щодо дійсності дозволу на імміграцію            громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповіддю № 6301.8.1-17664/63.2-20 від 05.10.2020 року ГУ ДМС України в Харківській області повідомило представника позивача про скасування посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 наказом ДМС України №104 від 14.08.2015 року. 
До вказаної відповіді було додано копію наказу ДМС України №104 від 14.08.2015 року та висновок.
Не погодившись із наказом ДМС України №104 від 14.08.2015 року в частині скасування посвідки на постійне проживання відносно громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.
Згідно з частиною першою статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 1 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI), посвідка на постійне проживання - це документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.
Так, з матеріалів справи встановлено, що первинно видача посвідки на постійне проживання позивачу здійснювалась відповідно до абз. 4 п.4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України "Про імміграцію", згідно з яким вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 06.03.1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.
Старшим інспектором з особливих доручень ВГІРФО УМВС України в Харківській області капітаном міліції ОСОБА_2 зазначені підстави для видачі позивачу посвідки на постійне проживання, були самостійно визнані та зазначені у висновку від 04.07.2003 року.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 5 Закону № 3773-VI, в редакції, що була чинною на момент первинної видачі позивачу посвідки на постійне проживання, іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та шістнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання. Підставою для видачі посвідки на постійне проживання іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у частині шістнадцятій статті 4 цього Закону, є відповідний указ Президента України про припинення громадянства України та заяви таких осіб.
Статтею 3 зазначеного Закону  передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.
Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.
Згідно зі статтею 16 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття рішення про припинення громадянства України залишилися постійно проживати на її території, вважаються такими, які постійно проживають в Україні.
Суд, зазначає, що умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства врегульовано Законом України від 07.06.2001 № 2491-III «Про імміграцію» (далі - Закон № 2491-III).
Відповідно до частини 1 абзаців першого і четвертого      статті 1 Закону № 2491-ІІІ, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.
Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Статтею 6 Закону №2491-ІІІ, визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів.
Так, за приписами частини 1 пунктів 2, 3 цієї норми спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.
Згідно абз. 6 ст. 1 Закону № 2491-ІІІ (в редакції, чинній на момент видачі посвідки), посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.
Відповідно до абз. 6 п. 4 Розділу V Закону №2491-ІІІ, особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.
Таким чином, позивач отримав посвідку на постійне проживання в межах законодавства, оскільки посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою, та не передбачає попереднього оформлення дозволу на імміграцію.
Згідно ст. 12 Закону № 2491-III, передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону № 2491-III, передбачено, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.
В ході судового розгляду справи встановлено, що позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки він прибув до України ще в 1986 році (що відповідачем не спростовано), а Закон України "Про імміграцію" прийнятий 07.06.2001 року, передбачив набуття дозволу на імміграцію позивача в силу цього Закону  без окремої дії чи рішення суб`єкта владних повноважень. Позивачу, в силу дії цього Закону щодо набуття права на дозвіл на імміграцію, надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.
При видачі позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні, уповноважений орган проводив перевірку законності залишення його на постійне проживання на території України та керувався положеннями абз.4 п.4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявлено та надано посвідку на постійне місце проживання в Україні. За результатами аналізу цієї ж норми Закону            відповідач прийняв протилежне рішення на підставі висновку Головного управління ДМС України в Харківській області прийнято висновок від 25.03.2015 року.
Доказів того, що посвідка на постійне проживання позивача є підробленою або отримана позивачем у не передбаченому законом порядку, відповідачем до суду не надано.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що рішення щодо документування громадянина В`єтнаму   ОСОБА_1 було прийнято керівництвом ВГІРФО УМВС України в Харківській області у 2003 році з порушенням норм міграційного законодавства.
Щодо доводів відповідача про пропущення позивачем шестимісячного строку звернення за отриманням посвідки, колегія суддів вважає такі доводи безпідставними з огляду на наступне.
Відповідно до розділу V Прикінцевих положень Закону №2491-ІІІ, цей Закон набирає чинності через місяць з дня його опублікування. 7 липня 2001 року вказаний закон опубліковано у виданні "Урядовий кур`єр" № 119. 
Пунктом 2 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію" зобов`язано Кабінет Міністрів України у двомісячний термін з дня набрання чинності цим Законом прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону.
Пунктом 3 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію" рекомендовано Президенту України визначити центральний орган виконавчої влади, на який буде покладено виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції, та привести свої акти у відповідність з цим Законом.
З метою забезпечення виконання Закону України "Про імміграцію" Президентом України видано Указ № 596 від 07.08.2001 року, яким покладено на Міністерство внутрішніх справ України виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та зобов`язано Кабінету міністрів України затвердити у двомісячний строк зразок посвідки на постійне проживання в Україні, правила та порядок її оформлення і видачі, а також порядок видачі посвідки на постійне проживання в Україні особам, зазначеним у пункті 4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію".
Таким підзаконним актом стала постанова КМУ "Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання" №1983 від 26.12.2002 року. Відповідно до вступної частини постанова видана на виконання статті 5 Закону України "Про імміграцію", тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абзацом четвертим пункту 4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію".
Таким чином, колегія суддів зазначає, що документування посвідками на постійне місце проживання в`єтнамських громадян на підставі Закону України "Про імміграцію" відповідними міграційними органами фактично було розпочато після 26.12.2002 року у порядку, передбаченому             постановою КМУ №1983 від 26.12.2002 року, вже після спливу шестимісячного терміну, передбаченого "Прикінцевими положеннями" Закону України "Про імміграцію".
Відповідно до вищенаведеного, громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам не міг звернутися і бути документованим посвідкою на постійне проживання у визначений законом термін до 07.02.2002 року, оскільки порядок видачі таких посвідок було затверджено Кабінетом Міністрів України, всупереч п. 2 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" та Указу Президента України № 596 від 07.08.2001 року.
Отже, на момент звернення позивача з клопотанням про надання посвідки було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію відповідно до п. 4 розділу V Закону України "Про імміграцію", разом з тим, недотримання позивачем передбаченого вказаною нормою шестимісячного терміну не є підставою для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання.
З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що посвідка на постійне проживання може бути скасована суб`єктом владних повноважень лише у випадку скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12, 13 Закону України "Про імміграцію". Інших підстав для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання чинним законодавством не передбачено.
При цьому, колегія суддів вважає безпідставними посилання відповідача у висновку на той факт, що після спливу законодавчо встановленого шестимісячного терміну для звернення з заявами про видачу посвідок на постійне проживання, норма абз.4 п. 4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" втратила чинність, оскільки жодним законом дана норма скасована не була, що свідчить про відсутність підстав вважати протилежне.
Також при розгляді зазначеної справи колегія суддів враховує, що на підставі посвідки на постійне проживання позивач тривалий час проживає на території України.
Отже рішення відповідача позбавляє позивача права на постійне проживання в Україні, оскільки фактично змушує його виїхати з України і тим самим порушує права та законні інтереси позивача, як іноземця.
Відповідно до пункту 21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав. Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.
Положеннями пункту 18 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 року №251 встановлено, що посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України «Про імміграцію».
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що посвідка на постійне проживання видається у разі отримання дозволу на імміграцію.
При цьому, як вище вже зазначено, іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року посвідка на постійне проживання в Україні видається без оформлення дозволу на імміграцію у разі звернення із заявою про видачу вказаної посвідки протягом шести місяців з дня набрання чинності Закону №2491-ІІІ.
Судом встановлено, що позивач прибув до України з метою працевлаштування та у подальшому залишився проживати в Україні та з заявою щодо видачі посвідки на постійне проживання в Україні позивач звернувся з пропуском шести місяців з дня набрання чинності Закону №2491-ІІІ, як-то передбачено абзацом четвертим пункту 4 розділу V Прикінцевих положень вказаного Закону.
Водночас, при наданні позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні відповідним органом була проведена перевірка законності залишення його на постійне проживання на території України, при цьому, документування позивача посвідкою на постійне місце проживання відбулося на підставі пункту 4 Розділу V «Прикінцеві положення» Закону №2491-ІІІ, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію виявлено не було та надано позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні.
З моменту документування позивача посвідкою на постійне проживання не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтованого скасування дозволу на імміграцію.
Суд, вирішуючи спір, застосовуючи ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, врахував висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27.09.2019 року по справі №820/1822/17.
На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуване рішення відповідача в частині п. 28 (п.п. 28.1-28.3) про скасування посвідки на постійне проживання в Україні громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є протиправним та підлягає скасуванню.
Також оскільки позивачу стало відомо про прийняття відповідачем оскаржуваного наказу 05.10.2020 року, саме з відповіді на адвокатський запит № 6301.8.1-17664/63.2-20 від 05.10.2020 року, таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про не порушення позивачем строку звернення до суду з даним адміністративним позовом.
За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.01.2021 року по справі №520/15857/2020 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. 
Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державна міграційної служби України - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.01.2021 по справі № 520/15857/2020  залишити без змін.  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		В.В. Катунов 	
Судді	   	І.С. Чалий    І.М. Ральченко   	
Постанова складена в повному обсязі  09.04.21.