ПОСТАНОВА 
Іменем України

14 квітня 2021 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 387/552/20
провадження № 22-ц/4809/114/21 

        Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
               
головуючого судді        Дуковського О.Л. 
суддів     Дьомич Л.М., Письменного О.А.
з участю секретаря        Демешко Л.В. 
Учасники справи:
позивач – Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» ,інтереси якого представляє за довіреністю Гребенюк О.С., Крилова О.Л.
відповідач – ОСОБА_1 .
Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 27 серпня 2020 року, у складі головуючого судді Майстер І.П., у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 137043,68 грн. за кредитним договором №б/н від 08.10.2012.
В обгрунтування позову позивача вказував, що відповідно до умов кредитного договору № б/н від 08.10.2012, який було укладено між банком та ОСОБА_1 , відповідач отримав кредит в сумі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 
Зазначав, що відповідач не виконував взятих на себе зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати відсотків, а тому станом на 31.03.2020 у нього утворилася заборгованість перед позивачем в сумі - 137043,68 грн., яку в добровільному порядку не сплачує.
Заочним рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 27 серпня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» в рахунок оплати боргу по кредитному договору № б/н від 08.10.2012 кошти в сумі 13 119, 99 грн. 
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.        
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в частині стягнення заборгованості за відсотками у повному обсязі.
Позивач вважає, що відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за відсотками суд не дослідив належним чином обставини справи та не дав належної оцінки доказам у справі. 
Вказує, що судом не було враховано, що договір приєднання, як і публічний договір, є узагальненою категорією таких цивільно-правових договорів, в яких умови договору встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, і які укладаються лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого тексту. Друга сторона при цьому не може запропонувати свої умови договору, але саме вона вирішує та виявляє волевиявлення на укладення договору на запропонованих їй умовах. Таким чином, додержано принципів свободи договору. Чинним законодавством передбачено укладення договору лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованих умов у цілому. 
Зазначає, що ОСОБА_1 підписала анкету – заяву, яка разом із Умовами та правилами, тарифами банку, правилами користування карткою складають договір про надання банківських послуг. 
Кредитний договір відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, а тому погодився із умовами даного договору.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість  рішення суду  першої інстанції  в межах  доводів та  вимог апеляційної скарги, апеляційний суд  дійшов  висновку, що апеляційна  скарга не підлягає задоволенню  з  таких підстав.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки  щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заочне рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 08.10.2012 між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір з ОСОБА_1 .
Згідно з умовами договору відповідач отримав кредит у розмірі 300,00 грн. шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.
У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Умовами і Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою та Тарифами, які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/pages/70/, становить між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.
Позивач. посилався на умови і правила надання банківських послуг в «ПриватБанку», які є додатком до кредитного договору.
Разом із позовною заявою позивачем було надано розрахунок, з якого вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № б/н від 08.10.2012 станом на 31.03.2020 становить 137043,68 грн. та складається із: заборгованості за тілом кредиту в сумі 13119,57 грн.; заборгованості за простроченими відсотками в сумі 304471,95 грн.; заборгованості по пені у сумі 800,00 грн.
Позивач, просить стягнути лише заборгованості за тілом кредиту в сумі 13119 гривень 57 копійок та заборгованість за простроченими відсотками за період з 08.10.2012 по 31.01.2019 в сумі 123923 гривні 69 копійок ( а.с. 39-41).
Копія даного розрахунку не підписана представником позивача і не завірена належним чином.
З виписки за договором б/н станом на 29.04.2020 виданої на ОСОБА_1 вбачається факт користування кредитними картками (кредитним коштами) (а.с.42-47).
Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача основної кредитної заборгованості (тіло кредиту) послався на те, що ОСОБА_1 фактично отримала та використала кредитні кошти, але в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернула, а тому має повернути фактично отриману суму кредитних коштів, що становить – 13119,99 грн.
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. 
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Звернувшись із позовними вимогами позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитом та заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 08.10.2012 по 31.01.2019.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо порядку сплати процентів за користування кредитними коштами, збільшення процентної ставки в односторонньому порядку та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), комісії та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження  № 6-16цс15).
Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (08.10.2012) до моменту звернення до суду з указаним позовом (червень 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з  Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
З наведених підстав, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брав на себе саме на цих Умовах зобов?язання зі сплати відсотків в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту. 
Доводи апеляційної скарги зазначеного не спростовують.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).
За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Також, колегія суддів зазначає, що за правилами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) у відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
До позовної заяви позивачем додані: розрахунок заборгованості, анкета-заява відповідача без зазначення процентної ставки, не підписані відповідачем Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Умови та правила, інших доказів позивач не надав.
Крім того, додані до позовної заяви документи не можна вважати належним доказом, оскільки належним чином не завірені самим позивачем. 
Суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність стягнення із відповідача основної заборгованості за кредитним договором, а у задоволенні інших стягнень за кредитним договором суд відмовив.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції. 
В межах вимог та доводів апеляційної скарги передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції щодо відмови в стягненні відсотків та ухвалення нового рішення в цій частині не встановлено.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,- 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»– залишити без задоволення.
Заочне рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 27 серпня 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

21.05.2021 – складено постанову. 
Головуючий суддя                                                                              О.Л.Дуковський 

Судді                                                                                               Л.М. Дьомич
                                                                                                              
                                                                                О.А. Письменний