ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

18 березня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 340/2732/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Дурасової Ю.В.,
        суддів:                          Божко Л.А., Лукманової О.М.,        
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 
      на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 23.10.2020 року (головуючий суддя Хилько Л.І.)
      в адміністративній справі №340/2732/20 за позовом ОСОБА_1  до  відповідача Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії,- 

ВСТАНОВИВ:

Позивач,  ОСОБА_1 , звернувся до суду 17.07.2020 року з позовом до  відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача та зобов`язати його провести розрахунок та виплату середнього заробітку за весь час затримки при звільненні за період з 19 червня 2018 року по 30 червня 2020 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби – 19 червня 2018 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у день звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу військової частини з ним не було проведено остаточного розрахунку, а саме не була виплачена грошова компенсація за невикористанні ним календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 по 2018 роки виходячи з грошового забезпечення, станом на день звільнення з військової служби. Виплату відповідної компенсації здійснено лише 30.06.2020 року, а тому на думку позивача затримка в остаточному розрахунку при звільненні склала з 19.06.2018 по 30.06.2020 року. 
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 23.10.2020 року  позов задоволено частково:
- стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 39 818,98 грн. 
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду обґрунтовано тим, що рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25.02.2020 р. у справі №340/124/20 грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій позивачу при звільненні не нараховувалася. Виплату компенсації за вищевказаним судовим рішенням проведено відповідачем 30.06.2020 р. Таким чином, у позивача виникло право на отримання відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України. Зазначив, що до даних правовідносин підлягає застосуванню частина 1 статті 117 КЗпП України. Крім того, зауважив, що спір, який вирішувався судом під час розгляду справи №340/124/20 є спором про ненараховані суми під час звільнення зі служби, відтак врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, зазначені у постанові від 26.02.2020 р. у справі №821/1083/17, оскільки згідно п.1 ч.2 ст.45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права. Вирішуючи питання щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд врахував те, що відповідачем до набрання законної сили рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду у справі №340/124/20 (08.09.2020 року), в добровільному порядку було виплачено позивачу грошову компенсацію (30.06.2020 р.), відтак з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, дійшов висновку, що визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у розмірі 39818,98 грн. вдвічі перевищує суму несвоєчасно виплачених коштів. Вказав, що зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні з служби, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
          В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що вимоги Кодексу законів про працю України не поширюють свою дію на військовослужбовців, оскільки останні не перебувають в трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять військову службу. Крім того, ст.117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Вказує, що статтею 117 КЗпП передбачена виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір та невиплати належних звільненому працівникові сум при наявності спору про їх розміри. При цьому статтею 117 КЗпП не встановлена відповідальність власника або уповноваженого ним органу у вигляді виплати середнього заробітку у разі, коли спірним є питання не розміру виплати, а самого права особи на певні виплати при звільненні. Оскільки виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є мірою відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок з працівником, то перелік випадків, за які така відповідальність застосовується, є вичерпним і не може бути розширений за рішенням суду. В даному випадку спірним є питання права особи на отримання компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки у зв`язку з припиненням на час дії особливого періоду надання військовослужбовцям, зокрема, додаткових відпусток як учасникам бойових дій частиною 19 статті 10 Закону №2011-XII, а не питання розміру такої компенсації. При цьому питання виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку військовослужбовцям на час звільнення позивача з військової служби було спірним та вирішено тільки після набрання законної сили судовим рішенням Верховного Суду від 16.05.2019 р. в зразковій справі № 620/4218/18 (21.09.2019 р.). Тому вина відповідача у невиплаті спірної компенсації в день звільнення - відсутня, оскільки військова частина могла діяти та діяла лише в межах Конституції та законів України відповідно до ст.19 Конституції України. Таким чином, у зв`язку з відсутністю вини відповідача у невиплаті компенсації за невикористану додаткову відпустку у день звільнення, а також враховуючи, що спірні правовідносини виникли не у зв`язку з розміром належних позивачу сум при звільненні, а у зв`язку зі спором стосовно права позивача на отримання компенсації не невикористану відпустку, що виходить за межі підстав для настання у роботодавця відповідальності у вигляді виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, вважає, що відсутні підстави для виплати позивачеві середнього грошового забезпечення за час затримки виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку.
В частині відмови в задоволенні позову рішення суду першої інстанції не оскаржується.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи по суті спору.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження відповідно до ст. 311 КАС України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 (нині НОМЕР_1 ). У період проходження військової служби позивач отримав статус учасника бойових дій (а.с.7). Наказом №49-рс від 18.06.2018 р. (по особовому складу) позивача звільнено з військової служби у запас. Наказом №129 від 19.06.2018 р. (по стройовій частині) позивача з 19.06.2018 р. виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с.8). 
При звільненні (19.06.2018 року) позивачеві не була виплачена грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25.02.2020 у справі №340/124/20 визнано протиправною бездіяльність та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 (раніше НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2014 року по 2017 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та виключення із списків особового складу – 19 червня 2018 року (а.с.9-10). Згідно ухвали суду від 03.03.2020 р. виправлено описку у вказаному рішенні, а саме змінено "2017" на "2018" (а.с.11).
На виконання вказаного судового рішення (у справі №340/124/20), відповідачем була нарахована та 30.06.2020 р. виплачена на картковий рахунок позивача відповідна компенсація у сумі 19 909,49 грн. (а.с.12).
Позивач, вважаючи що відповідачем здійснено несвоєчасну виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку вважає, що має право на нарахування та стягнення заборгованості по виплаті йому середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 19.06.2018 року по 30.06.2020 року.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 №108/95-ВР, норми Кодексу законів про працю України, Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII, Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 р. №1153/2008.
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.
Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
Предметом спору є наявність/відсутність правових підстав для проведення виплати відповідачем на користь позивача середнього заробітку за весь час своєчасно не нарахованої та не виплаченої при звільненні зі служби компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 19 червня 2018 року по 30 червня 2020 року (а саме застосування ст. 117 КЗПП).
Підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". 
Відповідно до пункту 12 частини 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги - використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
При цьому, згідно частини 14 статті 101 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у рік звільнення зазначених в абзацах 1 та 2 цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Слід зазначити, що норми Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", як і Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" - не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби, зокрема, і в особливий період з моменту оголошення мобілізації.
Що, зокрема, і стало підставою для задоволення позовних вимог позивача у справі №340/124/20.
Так, Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25.02.2020 у справі №340/124/20 визнано протиправною бездіяльність та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 (раніше НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2014 року по 2017 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та виключення із списків особового складу – 19 червня 2018 року (а.с.9-10). Згідно ухвали суду від 03.03.2020 р. виправлено описку у вказаному рішенні, а саме змінено "2017" на "2018" (а.с.11).
Водночас, позивач, звертаючись 17.07.2020 року з позовом у даній справі (№340/2732/20) просить виплати на його користь середній заробіток за весь час затримки (несвоєчасної виплати) компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, а саме: за період з 19 червня 2018 року по 30 червня 2020 року.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 (нині НОМЕР_1 ). Позивач має посвідчення від 03.02.2016 року згідно якого ОСОБА_1 має право на пільги для ветеранів війни-учасників бойових дій (а.с.7). 
Витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №129  від 19.06.2018 р. підтверджується, що старшого солдата  ОСОБА_1 , швеця ремонтної майстерні речового майна господарського взводу роти забезпечення військової частини НОМЕР_2 , направлено для зарахування на військовий облік до Кропивницького МВК Кіровоградської області та з 19.06.2018 р. виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с.8). 
В зазначеному Витязі з наказу №129 від 19.06.2018 р. встановлено, що;
«Вислуга років у Збройних силах України станом на 19.06.2018 року становить 06 років 01 місяців 07 днів.
Відповідно до наказу Міністра оборони України від 11.06.2008 року №260 «Про затвердження Інструкції по порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» та телеграми Міністра оборони України від 26.03.2018 року №248/1479 позбавити премії за період з 01.06.2018 року по 19.06.2018 року повністю.
Провести відрахування за 17діб використаної відпустки за 2018 рік.
Грошову допомогу для оздоровлення за 2018 рік отримано.
Матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, відповідно до Інструкції по порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 року №260 за2018 рік не отримано.
Військові перевізні документи на проїзд військовослужбовця та членів його сім`ї та перевезення домашніх речей не видавались.
Постійним або службовим житлом не забезпечувався».
Також, з зазначеного Витягу з наказу №129 від 19.06.2018 р. вбачається, що старшого солдата  ОСОБА_1 , швеця ремонтної майстерні речового майна господарського взводу роти забезпечення військової частини НОМЕР_2 , звільнено наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 18.06.2018 року №49-ре з військової служби у запас за пунктом «е» частини 6 (через службову невідповідність), з урахуванням вимог частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Отже позивача з 19.06.2018 р. виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Водночас, матеріали справи не містять будь-яких даних, що позивач на час звільнення зі служби (19.06.2018 року) був незгоден з розміром нарахованих та не виплачених сум.
При цьому, до суду позивач звертається 17.07.2020 року.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що позивач відстоюючи своє право на виплату компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки із збереженням заробітної плати учасника бойових дій, що передбачена Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ОСОБА_1 звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з відповідною позовною заявою (справа №340/124/20). 
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25.02.2020 у справі №340/124/20 визнано протиправною бездіяльність та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 (раніше НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2014 року по 2017 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та виключення із списків особового складу – 19 червня 2018 року (а.с.9-10). Згідно ухвали суду від 03.03.2020 р. виправлено описку у вказаному рішенні, а саме змінено "2017" на "2018" (а.с.11).
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25.02.2020 у справі №340/124/20, набрало законної сили  08 вересня 2020 року в силу того, що Третій апеляційний адміністративний суд у справі №340/124/20 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року у справі N 340/124/20 повернув заявнику.
Отже спір щодо права на виплату компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки із збереженням заробітної плати учасника бойових дій, що передбачена Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» - вичерпано у зв`язку з  набранням рішенням законної сили  08 вересня 2020 року.
При цьому, відповідач значно раніше набуття законної сили рішенням суду у справі (у справі №340/124/20) нарахував та 30.06.2020 р. виплатив  позивачу компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у розмірі 19 909,49 грн. (а.с.12).
Водночас, позивач, подаючи позов у справі №340/2732/20 вважає що оскільки відповідачем здійснено несвоєчасну виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку, то позивач має право на нарахування та стягнення заборгованості по виплаті йому середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 19.06.2018 року по 30.06.2020 року (застосуванням ст. 117 КЗпП - нарахування компенсації за порушення строків розрахунку).
Даючи оцінку зазначеним правовідносинам, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
Позивача звільнено з військової служби 19.06.2018 року, при цьому повний розрахунок з позивачем проведено лише 30.06.2020 року (після ухвалення рішення у справі №340/124/20).
Позивач вважає, що несвоєчасна виплата при звільненні (19.06.2018 року) компенсації за невикористані дні додаткової відпустки (а саме днем звільнення) свідчить про протиправну бездіяльність відповідача, що тягне відповідальність встановлену ст. 117 КЗПП.
При цьому, слід взяти до уваги, що згідно з пунктом 2 частини 1  статті 19 КАС України  юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Відповідно до пункту 17 частини 1  статті 4 КАС України  публічною службою є, зокрема, військова служба.
Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з невиплатою позивачу у день звільнення з військової служби всіх належних йому сум.
Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Водночас, відповідно до частини 1 статті 122 КАС України  позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною 2 цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною 3  статті 122 КАС України  для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже,  КАС України  передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині 2  статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною 5   статті 122 КАС України.
Водночас частиною 1  статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, офіційно розтлумачено і в  Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012   щодо офіційного тлумачення положень  статті 233 КЗпП України  у взаємозв`язку з положеннями статей  117,  237-1  цього  Кодексу.
Проте слід мати на увазі, що відповідно до статей  3  і  221 КЗпП України  в порядку, передбаченому  главою XV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності.
Натомість спір, що розглядається не є трудовим, а є публічно-правовим, що зумовлює застосування норм, передбачених саме для публічно-правових відносин.
За приписами частини 1  статті 19 Цивільного процесуального кодексу України  справи, що виникають з трудових правовідносин, суди розглядають у порядку цивільного судочинства. При цьому норми  Цивільного кодексу України  визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257) та передбачають можливість установлення законом для окремих видів вимог спеціальної позовної давності (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність.
Виходячи з цього, встановлений у частині 1  статті 233 КЗпП України  тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору (а не для вирішення публічно-правового спору).
Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у  статті 122 КАС України  і частина 5 цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини 2 цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що Верховним Судом усталена позиція щодо застосування приписів  КЗпП України  у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.
Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини 5  статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини 1  статті 233 КЗпП України.
Таким чином право позивача в публічних правовідносинах обмежується місячним строком звернення до суду з цим адміністративним позовом з дня проведення з ним остаточного розрахунку.
Саме така правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №380/145/20.
Оскільки остаточний розрахунок з позивачем здійснено 30.06.2020 року (а.с. 12), то позивач, звертаючись до адміністративного суду 17.07.2020 року - не пропустив місячний строк звернення до суду. 
Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
В силу статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. 
Отже, при відсутності спору про розмір виплачуваних при звільненні сум, роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Натомість, наявність спор щодо розміру виплачуваних при звільненні сум, не дає підстави для виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а лише прочинаючи з періоду коли вичерпано спір.
За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

З огляду на те, що до ухвалення Рішення Кіровоградським окружним адміністративним судом від 25.02.2020 у справі №340/124/20 (яке набрало законної сили  08.09.2020 року) між позивачем і відповідачем тривали спірні правовідносини щодо наявності/відсутності права на компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, то відповідач не мав обов`язку нараховувати до набрання законної сили рішенням таку компенсацію.
При цьому, після ухвалення такого рішення, відповідач без зволікань (до набрання рішенням законної сили) нарахував та виплатив позивачу таку компенсацію в розмірі 19 909,49 грн.  
Отже, відповідач не допустив порушення щодо несвоєчасного розрахунку з позивачем, оскільки між позивачем і відповідачем тривали спірні правовідносини, які в судовому порядку були вирішені. 
При цьому вина відповідача щодо невиплати позивачу в день звільнення зі служби (19.06.2018 року) компенсації за невикористані дні додаткової відпустки була встановлена рішенням Кіровоградським окружним адміністративним судом від 25.02.2020 у справі №340/124/20.
Однак, оскільки між позивачем і відповідачем тривав судовий спір щодо права на компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, при цьому позивач звернувся до суду не в місячний строк, як того передбачає ч. 5 ст. 122 КАС України щодо звільнення з публічної служби, колегія суддів апеляційної інстанції вважає що суд першої інстанції правильно застосувати для вирішення даного спору пропорційний підхід щодо визначення суми компенсації за несвоєчасне здійснення з позивачем розрахунку.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення,   не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, а тому відшкодування, передбачене   ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Згідно із ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, статтею 116 КЗпП України  дійсно на підприємство, установу, організацію покладається обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплативши всі суми, що йому належать, а у разі невиконання такого обов`язку виникає відповідальність передбачена  статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника під час його звільнення, зокрема захист права працівника на своєчасну оплату праці за виконану роботу. 
При цьому відшкодування, передбачене  ст.117 КЗпП України  спрямоване на компенсацію працівнику майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Однак, встановлений  статтею 117 КЗпП України  механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
 Водночас, реалізуючи свої права працівник має діяти добросовісно. 
   Зокрема, під час захисту прав працівника має бути дотриманий розумний баланс між інтересами такого працівника та роботодавця.
   Оскільки відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від розміру простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг такої відповідальності може бути неспівмірним та непропорційним наслідкам порушення.
           Таким чином, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що за певних умов може бути зменшено розмір відшкодування, передбачений  статтею 117 КЗПП України.
         Викладене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15ц (провадження №14-623цс18). 
        При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15ц (провадження №14-623цс18) зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до  статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 
        - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством. Колективним договором, угодою чи трудовим договором;
        - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
        - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
        - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
         Враховуючи зазначені вимоги колегія суддів апеляційної інстанції вважає справедливим розмір виплат в сумі 39 818,98 грн, що визначений судом першої інстанції.
Також слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15ц (провадження №14-623цс18) сформулювала правовий висновок, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.
Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України. 
З огляду на результати апеляційного розгляду та характер спірних правовідносин судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст. 241-245, 250, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 23.10.2020 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня її прийняття шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 
   
Головуючий - суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова