Постанова
Іменем України
 
07 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 243/3647/13-ц
провадження № 61-17723св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),               Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
представник позивача - ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 , 
представник відповідача - ОСОБА_4 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Святогірська міська рада Донецької області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну           скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 10 грудня 2019 року у складі судді Проніна С. Г. та постанову Донецького апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Халаджи О. В., Азевича В. Б., Никифоряка Л. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2013 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Святогірська міська рада Донецької області, про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, та визнання права власності.
 
Позовна заява мотивована тим, що він відповідно до договорів дарування         від 17 серпня 2007 року є власником 37/100 ідеальних часток нежитлових будівель бази відпочинку батьків з дітьми, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , до складу яких входять, у тому числі, будівля їдальні «Ш-1» загальною площею 688,9 кв. м, цегляний сарай «К-1», цегляна трансформаторна підстанція «З1-1» і цегляна       котельня «З-1» загальною площею 42,5 кв. м. Вказував, що загальна площа будівлі їдальні «Ш-1» та цегляного сараю «К-1» дорівнює належних йому 37/100 ідеальних часток нежитлових будівель зазначеної бази відпочинку. 
Посилаючись на те, що він має право на виділ в натурі майна, яке знаходиться у частковій власності,  ОСОБА_1 , з урахуванням уточнень позовних вимог, просив суд виділити йому в натурі, як окремий об`єкт нерухомості 37/100 ідеальних часток зі спільної частини нежитлових будівель бази відпочинку батьків з дітьми, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: будівлю їдальні літ. «Ш-1» загальною площею 688,9 кв. м, сарай «К-1» та визнати за ним право власності на окремий об`єкт нерухомості, а саме будівлю їдальні літ. «Ш-1» загальною площею 688,9 кв. м і цегляний сарай «К-1», визнати за ним право спільної сумісної власності на 1/4 частини цегляної трансформаторної підстанції            «З1-1» та на 1/2 частини цегляної котельні «З-1» загальною площею             42,5 кв. м, що знаходяться за вказаною адресою.
 
Короткий зміст судових рішень
 
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області                          від 10 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що на час розгляду справи позивач не є співвласником зазначених у договорах дарування від 17 серпня 2007 року об`єктів нерухомого майна, оскільки їх частина, яку позивач просить виділити йому у власність, внаслідок реконструкції збільшила свою площу і припинила існувати у тому виді, який існував відповідно до договорів дарування, та право спільної власності на існуючі об`єкти нерухомого майна ОСОБА_1 в установленому законом порядку не зареєстровано. Крім того, вся цегляна котельня «З-1», право власності на 1/2 частину якої позивач просить визнати за ним, в цілому належить відповідачу у справі та не є спільною частковою власністю.
Крім того, згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи           від 28 січня 2014 року № 4201/24 виділити у натурі як окремий об`єкт нерухомості, а саме будівлю їдальні «Ш-1» і цегляний сарай «К-1» без зміни їх функціонального призначення неможливо.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                від 21 січня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2021 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .
 
Підставою касаційного оскарження є необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 630/491/17 та у постановах Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року у справі               № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15 (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що, відмовляючи у задоволенні позову  ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, не врахував, що позивач є співвласником спірного майна, а тому відповідно до положень статей 364, 367 ЦК України має право на виділ частки з майна, що є у спільній частковій власності. При цьому висновок судів про те, що об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані об`єкти, не підлягають поділу є помилковим, оскільки суперечить праву співвласника на виділ частки.
 
Відзив на касаційну скаргу учасниками справи не подано
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Відповідно до договору дарування від 17 серпня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Панченко А. В. та зареєстрованого у реєстрі за № 2531, ОСОБА_5 подарував ОСОБА_1 18/100 ідеальних часток нежитлових будівель бази відпочинку батьків з дітьми, розташованих по АДРЕСА_1 .
04 лютого 2008 року було зареєстровано право власності ОСОБА_1 на 18/100 ідеальних часток нежитлових будівель бази відпочинку батьків з дітьми, розташованих по АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до договору дарування від 17 серпня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Панченко А. В. та зареєстрованого у реєстрі за № 2530, ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 19/100 ідеальних часток нежитлових будівель бази відпочинку батьків з дітьми, розташованих по АДРЕСА_1 .
04 лютого 2008 року було зареєстровано право власності ОСОБА_1 на 19/100 ідеальних часток нежитлових будівель бази відпочинку батьків з дітьми, розташованих по АДРЕСА_1 .
 
Таким чином, ОСОБА_1 набув у власність 37/100 ідеальних часток нежитлових будівель бази відпочинку батьків з дітьми, розташованої по          АДРЕСА_1 .
 
Площа будівлі їдальні, що є одним із об`єктів, на які набув право власності ОСОБА_1 , складала 688,90 кв. м.
 
17 жовтня 2012 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю зареєстрована декларація про початок будівельних робіт, а саме реконструкції ОСОБА_6 будівлі їдальні по АДРЕСА_1  під базу відпочинку сімейного типу « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
 
20 листопада 2012 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації, а саме реконструкції будівлі їдальні по АДРЕСА_1  під базу відпочинку сімейного типу « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
 
Відповідно до зазначених декларацій площа реконструйованої їдальні склала 1 884,55 кв.м.
 
Таким чином станом на 20 листопада 2012 року ОСОБА_1 був збудований інший об`єкт, площа якого збільшилась з 688,90 кв. м до 1 884,55 кв. м, тобто на 1 195,65 кв. м.
 
15 січня 2013 року державним реєстратором прав на нерухоме майно прийняті рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі яких до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право спільної часткової власності ОСОБА_1 на нежитлові будівлі, перелічені у договорах дарування від 17 серпня 2007 року, у тому числі і на їдальню загальною площею 688,90 кв. м. 
 
Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2013 року у справі № 805/8312/13-а, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 вересня 2014 року, вищевказані рішення Реєстраційної служби Слов`янського міськрайонного управління юстиції Донецької області № 42020 і № 40453 були визнані протиправними та скасовані.
 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному        судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;  4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими та підстав для їх скасування немає.
 
Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (частина друга статті 355 ЦК України).
 
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статі 356 ЦК України).
 
Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 369 ЦК України).
 
Відповідно до статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній сумісній власності.
У разі виділу частки з майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного зі співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 370 ЦК України виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.
 
Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.
За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.
 
Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
 
Згідно із частиною третьою статті 364 ЦК України у разі виділу співвласником у натурі частки зі спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
 
У справі, що переглядається, судом установлено, що згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 28 січня 2014 року № 4201/24 виділити у натурі як окремий об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , будівлю їдальні «Ш-1» та цегляний сарай «К-1» без зміни їх функціонального призначення неможливо.
 
При цьому позивач не надав суду інших доказів на підтвердження наявності технічної можливості виділу вказаних об`єктів нерухомого майна; згоду на отримання грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки позивач також не дав.
Щодо можливості виділу із нерухомого майна, до складу якого входять самочинно збудовані об`єкти, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
 
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.
 
Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.
 
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 ЦК України).
 
Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).
Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.
Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
 
Державна реєстрація права спільної сумісної власності на новостворений об`єкт нерухомості свідчить про закінчення його будівництва та підтверджує право власності кожного зі співвласників на зазначений об`єкт.
 
Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, можливий              лише за умови, якщо співвласники оформили право власності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі               № 344/8200/14-ц).
 
Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі - Інструкція).
 
Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.
 
Пунктом 2.3 глави 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.
Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.
 
Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України.
 
Ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 цього Кодексу не породжує в неї права власності на таке майно, таким чином, виключає це майно із цивільного обороту.
 
Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.
 
З указаного вбачається, що питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після введення самочинного будівництва до експлуатації та визнання права власності на них відповідно до закону.
 
Аналогічний за змістом правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 і                    від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15 та Верховним Судом у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 630/491/17. 
Підстав для відступу від указаного правового висновку колегія суддів не вбачає.
 
На підставі вказаного, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову         ОСОБА_1 , оскільки база відпочинку батьків з дітьми, розташована по           АДРЕСА_1 , до складу якої входять самочинно збудовані об`єкти, які не є об`єктами права власності, не може бути предметом виділу згідно з положеннями статей 364, 367 ЦК України.
 
Посилання заявника на те, що суди попередніх інстанцій не дослідили  зібрані у справі докази до уваги не приймається, оскільки встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів  першої та апеляційної інстанцій, а суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
 
При цьому порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій.
 
Таким чином, доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування законних і обґрунтованих судових рішень, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. 
 
У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому їх відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити  без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись статтями 402, 403, 409, 410, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 10 грудня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 20 жовтня           2020 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Є. В. Синельников    О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович