КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
                                   
Апеляційне провадження                                            
№22-ц/824/7074/2021
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И

          25 травня 2021 року                                                                    місто Київ
                                                                                             справа №361/2838/18
                              
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
                                     суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.
                                     за участю секретаря судового засідання  - Савлук І.М.
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Дутчака І.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання,-
   
                                               В С Т А Н О В И В:
У травні 2018  року позивач звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом до відповідача, в якому просив:
розірвати договір довічного утримання від 26 жовтня 2004 року, укладений між ним та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Базир Н.М., зареєстрований в реєстрі за №3039.
В обґрунтування вимог посилався на те, що він зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 .
Вказував, що право власності на 2/3 казаного будинку виникло у нього на підставі рішення Броварського міського народного суду від 20 січня 1987 року, після поділу майна подружжя з його колишньою дружиною ОСОБА_4 .
Зазначав, що в 1999 році він уклав шлюб з ОСОБА_5 , яка має дочку від першого шлюбу - ОСОБА_3 .
Посилався на те, що 26 жовтня 2004 року між ним та       ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання, відповідно до п.1 якого він передав у власність     ОСОБА_3 належне йому на праві приватної власності майно - 2/3 частини житлового будинку з надвірними господарчими та побутовими будівлями за АДРЕСА_1 та земельну ділянку, надану для будівництва та обслуговування вищезазначеного житлового будинку і господарських будівель площею 0,0495 га.
Вказував, що відповідно до п.5 договору, відповідач взяла на себе зобов`язання довічно забезпечувати його у вигляді: забезпечення житлом шляхом збереження права довічного проживання у відчужуваній частині будинку; постійного користування земельною ділянкою з правом вирощування врожаю та його розпорядження на розсуд відчужувача; забезпечення придатним для носіння одягом та взуттям; забезпечення належним медичним обслуговуванням; забезпечення продуктами харчування; забезпечення щотижня, не пізніше суботи готівкою, в сумі, яка має бути не меншою 5 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, встановлених законодавством.
Зазначав, що відповідач взяті на себе зобов`язання довічного утримання не виконує, не цікавиться станом його здоров`я, не забезпечує продуктами харчування, медичними препаратами, одягом та взуттям, а також не надає щотижневого грошового забезпечення.
Посилався, що відповідачем та її чоловіком ОСОБА_6 постійно здійснюються провокації конфліктів щодо нього, він змушений харчуватись у сараї, оскільки в нього немає доступу до кухні через те, що відповідач заявляє, що на кухні все належить їй.
Вказував, що в 2015 році через неправомірні дії чоловіка відповідача щодо нього, він змушений був звертатись з заявою до правоохоронних органів, в якій також вказував, що відповідач не виконує умов договору довічного утримання. Результатом розгляду даної заяви було проведення бесіди з відповідачем та її чоловіком.
Зазначав, що з липня по жовтень 2015 року, а також в грудні 2015 року та в січні 2016 року відповідач частково почала сплачувати передбачене договором грошове забезпечення на його утримання в сумі 310 грн. Проте, відповідно до договору мала сплачувати на його користь не менше 510 грн.
Посилався на те, що відповідач повинна була виконувати обов`язки протягом терміну дії договору, а не періодично.
Вказував, що він має низку різних захворювань, які постійно потрібно лікувати, а також постійно змушений самостійно забезпечувати себе необхідними ліками, продуктами харчування, одягом та взуттям. 
Зазначав, що на даний час склалась ситуація, що він не має обіцяної допомоги та догляду, а також не має права власності на 2/3 частини будинку з відповідними надвірними будівлями, які належали йому до укладення договору довічного утримання.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2020 року у задоволенні позову  ОСОБА_7 відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування матеріальних та порушення процесуальних норм права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що у своєму відзиві на позовну заяву відповідач стверджує, що з моменту укладення договору довічного утримання вона добросовісно та в повному обсязі виконує взяті на себе зобов`язання та умови договору, а саме належно забезпечувала позивача повністю всім необхідним для проживання. Проте, даним твердженням у відзиві, відповідач ввела суд в оману, оскільки у судовому засіданні від 09 жовтня 2019 року відповідач надала пояснення, які повністю протирічять її ж відзиву на позовну заяву.
Зазначав, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідач не забезпечувала його придатним для носіння одягом та взуттям, а також продуктами харчування. Доказів на спростування даних обставин відповідач не надала.
Посилався на те, що доводи відповідача про відсутність дверей в кухні не можуть слугувати підтвердженням того, що йому надавався безперешкодний доступ до кухні.
Вказував, що щодо забезпечення щотижня, не пізніше суботи готівкою, в сумі, яка має бути не менше 5 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, встановлених законодавством, то позивач зазначає, що даних коштів відповідач йому щосуботи не надавала. Відповідачем не надано жодного доказу на спростування даної обставини.
Зазначав, що якщо прийняти до уваги пояснення відповідача, про те, що позивач відмовлявся отримувати одяг та ліки від відповідача, то у спірному договорі передбачено обов`язок, який є конкретно визначеним, а саме, що грошова оцінка зазначених в цьому договорі видів матеріального забезпечення на місяць за згодою сторін визначається у розмірі 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, встановлених законодавством. Однак і вказану вимогу відповідач виконувала не у повному обсязі.
Посилався на те, що аналізуючи надані відповідачем квитанції видно, що відносна системність переказу коштів позивачу, виникла у відповідача лише після подання позовної заяви ОСОБА_1 . За 1.5 роки до подання позову ОСОБА_3 не зробила жодного переказу, як це передбачено договором. А за 2015-2016 роки (тобто з моменту повернення позивача до свого будинку та виникнення у них спору відносно виконання умов договору), ОСОБА_3 переказала кошти позивачу лише 9 разів замість 24, при цьому лише 2 платежі були на суму, що обумовлена договором.
Вказував, що надані відповідачем квитанції на переказ коштів не завірені у встановленому законом порядку та не подані оригінали даних квитанції суду для огляду.
Зазначав, що під час допиту у судовому засіданні від 05 грудня 2019 року свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , останні зазначили, що бачили як до будинку позивача приїздили працівники поліції. 
Посилався на те, що під час допиту свідок   ОСОБА_8 повідомила, що особисто знає, що позивач певний час проживав у сараї, топив там «буржуйку». Свідок носила йому туди їсти та постіль.
          Вказував, що відповідач ОСОБА_3 ніколи не цікавилась його здоров`ям, жодного разу не купувала йому будь-яких медичних препаратів і більше того, навіть коли позивач лежав у лікарні жодного разу до нього не приїздила. 
         Зазначав, що у судовому засіданні від 09 жовтня 2019 року відповідач підтвердила обставину, що ніколи не купувала ліків для позивача. А тому твердження відповідача у відзиві про купівлю ліків, а також покази свідка    ОСОБА_9 повністю спростовуються показами самого ж відповідача у судовому засіданні від 09 жовтня 2019 року.
         27 квітня 2021 року від відповідача до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання вказувала на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції. Просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.
В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.
Відповідач та її представник в судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для розірвання на підставі п.1 ч.1 ст.755 ЦК України оскаржуваного договору довічного утримання.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного. 
За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків.
За правилом ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов’язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
У статті 749 ЦК України закріплено обов’язки набувача за договором довічного утримання (догляду), якими можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша цієї статті).
За змістом пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов’язків, незалежно від його вини.
Положення частини першої статті 755 ЦК України не містить визначення неналежного виконання набувачем обов’язків за договором довічного утримання, а тому вирішуючи зазначене питання, суд має враховувати конкретні обставини справи, а також умови договору довічного утримання та положення статті 651 ЦК України, якою визначені загальні підстави для зміни або розірвання договору.
Тлумачення пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов’язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій.
Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв’язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов’язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).
Частиною другою статті 651 ЦК України визначено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У ч.ч.1, 3 ст.12, ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до положень ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до рішення Броварського міського народного суду Київської області від 20 січня 1987 року позивачу   ОСОБА_1 на праві приватної власності належало 2/3 частини житлового будинку із надвірними будівлями і спорудами та земельна ділянка площею     0,0495 га, надана для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що знаходяться за адресою:  АДРЕСА_1 .
З1997 року позивач та мати відповідача  ОСОБА_5 стали проживати разом у належному останній житловому будинку, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_2 , вести разом спільне господарство. 
11 червня 1999 року ОСОБА_1 та мати відповідача ОСОБА_5 зареєстрували шлюб.
Як пояснив позивач, починаючи з 1997 року і до січня 2015 року він постійно проживав у будинку своєї дружиниза адресою: АДРЕСА_2 , що також підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов від 03 грудня 2018 року, складеним депутатом Броварської міської ради Київської області Темченко Л.Г.
26 жовтня 2004 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Базир Н.М., зареєстрований в реєстрі за №3039.
Пунктом 1 вказаногодоговору передбачено, що ОСОБА_1 передає у власність  ОСОБА_3 належні йому на праві приватної власності 2/3 частинижитлового будинку з надвірними господарськими і побутовими будівлями, що знаходяться по АДРЕСА_1 , а саме приміщення: 1-1 веранда, площею 7,1 кв.м, 1-2 ванна,площею 3,6 кв.м, 1-3 веранда, площею 11,8 кв.м, 1-4 житлова кімната, площею 10,2 кв.м, 1-5 коридор, площею 4,6 кв.м, 1-6 житлова кімната, площею 8,8 кв.м, 1-7 кухня, площею 8,2 кв.м, всього житловою площею 19,0 кв.м та надвірні будівлі і споруди: сарай – «Б», вбиральня – «В», погріб – «Г», колодязь – «К», частина огорожі – «N», та земельну ділянку площею 0,0495 га, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель.
Згідно зп.5 договору за згодою сторін обов`язок набувача майна по наданню відчужувачу довічного забезпечення визначається у вигляді:
- забезпечення його житлом шляхом збереження права довічного проживання у відчужуваній частині будинку;
- постійне користування земельною ділянкою з правом вирощування врожаю та його розпорядженням на розсуд відчужувача;
- забезпечення придатним для носіння одягом та взуттям;
- забезпечення належним медичним обслуговуванням;
- забезпечення продуктами харчування;
- забезпечення щотижня не пізніше суботи готівкою в сумі, яка має бути не меншою п`ятинеоподатковуваних мінімумів доходів громадян встановлених законодавством.
У п.6 даного договору сторони погодили, що грошова оцінка зазначених у цьому договорі видів матеріального забезпечення на місяць за згодою сторін визначається в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян встановлених законодавством.
Відповідно до п.7 договору довічного утримання цей договір може бути розірвано за згодою сторін, у випадку невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однією із сторін - у судовому порядку.
З положень п.10 договору вбачається, що сторони підтвердили, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру мнимої та удаваної угоди, а також не є зловмисною угодою.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1  посилався на те, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договором довічного утримання не виконує: не цікавиться станом його здоров’я, не забезпечує продуктами харчування, медичними препаратами, одягом та взуттям, не надає щотижневого грошового забезпечення.
На підтвердження чого позивач надав акт обстеження житлово-побутових умов від 06 квітня 2018 року №18, складений депутатом Броварської міської ради Київської області Гредуновим Є.В. за його заявою, згідно якого за адресою: АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_1 та подружжя ОСОБА_10 , між ними склалася конфліктна ситуація та відбуваються постійні суперечки. ОСОБА_1 не має доступу до кухні і вимушений харчуватися в сараї. Подружжя ОСОБА_10 не допускають ОСОБА_1 до кухні, мотивуючи тим, що за час проживання вони зробили ремонт, купили меблі власними коштами і в помешканні немає нічого, щоб належало ОСОБА_1 .
Також позивач 21 лютого 2015 року звертався з заявою до начальника Броварського МВ ГУМВС України в Київській області, в якій просив прийняти законні міри впливу на ОСОБА_11 , який почав вести провокаційний спосіб життя по відношенню до нього. Так, 13 лютого 2015 року був у веселому стані, хотів спровокувати бійку, кричав щоб він помив ванну і виганяв з хати, яка оформлена на його довічне утримання, ОСОБА_12 умови якого не виконується.
Заперечуючи проти позову відповідач посилалася на те, що саме позивач запропонував їй з її чоловіком проживати у його будинку та в подальшому укласти договір довічного утримання. Зазначала, що вона разом зі своїм чоловіком у повному обсязі здійснили ремонт будинку: зроблено дві каналізації, підлогу, поставлено вікна, поклеєно шпалери та збудовано паркан. Вказувала, що позивач допомагав їм робити всі будівельні роботи та у останнього завжди були ключі від будинку. Посилалася на те, що у січні 2015 року позивач після припинення подружніх відносин з її матір`ю переїхав проживати у спірну частину будинку, у нього є власна кімната, він має вільний доступ до кухні та продуктів харчування, користується надвірними будівлями і спорудами та земельною ділянкою на свій власний розсуд. Твердження позивача щодо неналежного виконання нею своїх зобов`язань за вказаним договором належними доказами не підтверджено. 
Судом першої інстанції встановлено, що спірні правовідносини щодо виконання умов договору довічного утримання від 26 жовтня 2004 року між сторонами виникли з початку 2015 року, після того як позивач повернувся проживати у відчужену ним частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . До 2015 року позивачем не ставилося питання щодо виконання умов договору відповідачем.
У судовому засіданні апеляційного суду позивач на питання суду пояснив, що він проживає в окремій кімнаті площею 8,8 кв.м, харчується або сам або в закладах швидкого харчування, комунальні платежі не платить. Зазначив, що він забезпечений одягом. Про необхідність придбання ліків відповідачу не зазначав. Вказав, що він не бажає будь-що отримувати від відповідача. Пояснив, що відповідач десь з 2004-2005 року не виконує свої обов`язки передбачені договором довічного утримання, однак він від неї цього не вимагав.
Відповідно до п.п.5, 6 оскаржуваного договору відповідач повинна була надавати ОСОБА_1 щомісячно грошові кошти готівкою в загальному розмірі 510 грн. (85 грн. х 4 + 170).
Відповідач зазначала, що вона надавала готівкою грошове забезпечення позивачу, однак останній відмовлявся приймати від неї кошти, тому вона почала направляти їх поштовим переказом, однак ОСОБА_1 на пошті також відмовлявся отримувати грошові перекази. 
На підтвердження зазначеного відповідачем були надані копії фіскальних чеків. 
Позивач пояснив, що відповідач періодично, частково сплачувала на його утримання грошове забезпечення в сумі 310 грн., хоча за умовами договору повинна сплачувати не менше 510 грн. Також зазначив, що він не хоче отримувати ніяких грошей від відповідача.
Судом першої інстанції було вірно встановлено, що згідно з п.5 договору довічного утримання позивач ОСОБА_1 забезпечений житлом шляхом постійного проживання та користування відчуженою ним частиною будинку та земельною ділянкою на свій розсуд, вирощуванням на земельній ділянці врожаю, у будинку він має особисту окрему кімнату площею 8,8 кв.м, кухня у будинку має лише дверний отвір, двері до кухні відсутні, що вбачається із доданих до матеріалів справи фотокарток, останній має доступ до продуктів харчування, побутової техніки, холодильника, газової плити, що знаходяться на кухні.
Із довідки, виданої Військовою частиною НОМЕР_1 від 10 липня 2018 року №972, вбачається, що відповідач ОСОБА_3 з 21 червня 2013 року по теперішній час перебуває на військовій службі у даній військовій частині, що знаходиться у місті Бровари Київської області, її робочий день з 09.00 год. до   18.00 год. кожного дня, що також підтверджує той факт, що позивач може безперешкодно протягом всього дня користуватися частиною будинку, господарськими будівлями і земельною ділянкою на власний розсуд без будь-яких обмежень з боку відповідача.
При цьому, стороною позивача доказів на підтвердження того, що       ОСОБА_1 створюють перешкоди у користуванні частиною будинку чи земельною ділянкою ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції надано не було.
Посилаючись на невиконання відповідачем договору довічного утримання, ОСОБА_1 вказував на те, що він має низку різних захворювань, тому потребує постійного лікування, на підтвердження чого як доказ надав виписку з амбулаторної картки КНП Броварської міської ради «Броварський міський центр первинної медико-санітарної допомоги «Амбулаторія № 3» з 17 вересня 2005 року та чеки на придбання ним ліків.
Разом з тим, позивачем не було надано доказів на підтвердження того, що зазначені медичні препарати купувалися ним особисто, а також того, що він звертався до відповідача щодо відшкодування ним витрачених на їх придбання коштів.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач відмовляється приймати належне виконання зобов`язання, запропоноване відповідачем, а тому остання не може нести цивільно-правову відповідальність, наслідком якої є розірвання договору довічного утримання, оскільки у даному випадку набувач не може надавати належне утримання відчужувачу, який відмовляється його приймати.
А відтак, посилання вапеляційній скарзі на те, що відповідач не виконувала умови укладеного договору належним чином спростовуються вищевикладеним.
Оскільки позивач не довів належними доказами невиконання чи неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків за договором довічного утримання від 26 жовтня 2004 року, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для розірвання договору на підставі    п.1 ч.1 ст.755 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав відповідну правову оцінку.
При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, № 49684/99, § 2).
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону. 
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2020 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 31 травня 2021 року.
 
Головуючий:
 
         Судді: