КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №755/2454/20
провадження № 22-ц/824/6169/2021
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 квітня 2021 року                                                                                                    м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача Кирилюк Г.М.,
суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А. 
при секретарі Гайворонському В. М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка також є  законним представником    ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - адвоката Луньової Анни Геннадіївни на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29 грудня 2020 року в складі судді Катющенко В.П.,
 
встановив:
 
12.02.2020 Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»)  звернулося до суду з вказаним  позовом,  в якому просило визнати ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 такими, що втратили право користування квартирою, що знаходиться  за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язати  відповідачів звільнити трикімнатну квартиру, загальною площею  71,50  кв.м.,  житловою  площею 41,60  кв.м.,  що знаходиться  за вказаною  адресою,  від своїх  речей.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 14.12.2018 АТ «Укрсоцбанк», правонаступником  якого  є  АТ  «Альфа-Банк», при позасудовому  зверненні  стягнення  на  предмет іпотеки в порядку  ст. 37 Закону  України «Про іпотеку»  набуло право власності на спірну  квартиру, попереднім власником  якої  був ОСОБА_1 .
Після переходу  права власності, в  квартирі  залишились зареєстрованими  власник  квартири  та члени його  сім`ї.
Наявність реєстрації відповідачів в належному на праві власності  позивачу  житловому  приміщенні створює перешкоди в реалізації власнику квартири права на вільне розпорядження належним йому майном.  Єдина можливість зняти зазначені обмеження в реалізації власником своїх прав - це зняття з реєстраційного обліку відповідачів з квартири шляхом визнання їх такими, що втратили право користування квартирою та зняття їх з квартирного обліку, що за відсутності добровільної згоди на це відповідачів, можливо виключно в судовому порядку. 
Посилаючись на  вказані  обставини, положення ст. 41  Конституції України,  ст. 316, 317, 319, 391, 405  ЦК  України,  позивач просив позов  задовольнити.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29 грудня 2020 року провадження  у справі  закрито  на  підставі п.3 ч.1 ст.255  ЦПК  України.
В апеляційній скарзі представник АТ «Альфа-Банк» - адвокат Луньова А. Г. , посилаючись на   порушення   судом  норм  матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29 грудня 2020 року, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Свої  доводи мотивує тим, що постановляючи ухвалу  про  закриття провадження  у справі суд  першої  інстанції виходив з існування  судового  рішення  у справі №755/9570/19, яке набрало законної  сили,  яке ухвалено  з приводу  спору  між тими самими сторонами, про той  самий предмет і  з тих  самих підстав. 
Вважає такий висновок  суду  помилковим, оскільки   позовні  вимоги у двох позовах  не є  ідентичними.
Так,  у справі  № 755/9570/19  позивачем,  серед інших, заявлялись вимоги : «Зняти з реєстрації громадян…» та «Виселити в примусовому порядку громадян…», які не   заявлялись  в даній справі. Натомість  в даній справі   заявлено вимогу  про визнання   відповідачів такими, що втратили право  користування  квартирою,  яка не заявлялась  в іншій справі. 
Таким чином, предметом позову у даній цивільній справі, на відміну від попередньої, було не виселення відповідачів, а визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Підстави  позову у цих справах   також не є  ідентичними.
У  відзиві на  апеляційну  скаргу   представник  відповідачів -  адвокат  Міньковська А. В.  просить   відмовити АТ  «Альфа-Банк» в задоволенні   поданої  апеляційної  скарги, ухвалу  суду першої  інстанції  залишити в силі. 
Свої доводи мотивує тим, що  постановою  Верховного  Суду  від  03 березня  2021  року  у справі  №755/16488/19 постанову Київського  апеляційного  суду  від  27  жовтня  2020  року   скасовано,  залишено  в силі рішення  Дніпровського  районного  суду  м. Києва  від  04 червня  2020 року, яким  позов  ОСОБА_1   до КП "Світоч", АТ "Альфа-Банк" про скасування рішення,  запису щодо  державної реєстрації   задоволено,  скасовано  рішення  державного  реєстратора  Урупи А. Ф., КП  "Світоч" м. Києва  від 14 грудня  2018 року   про реєстрацію права власності  за  АТ  "Укрсоцбанк" на  квартиру  за адресою:  АДРЕСА_1 .
Отже, зникли  підстави, на яких  ґрунтувались  позовні вимоги АТ "Альфа-Банк" під час подачі позову  по  цій справі про  визнання  осіб такими,  що втратили  право  користування  житловим приміщенням. Позивач вже не є власником  спірної квартири,  тому не  має  правових  підстав  для  пред`явлення  таких  позовних  вимог.
Оскільки рішення Дніпровського  районного  суду  м. Києва  від 01 жовтня  2019  року, що набрало законної сили,було ухвалено з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, суд першої інстанції дійшов правильного  висновку про  необхідність  закриття провадження  у цій справі. 
В судовому  засіданні  представник  відповідачів - адвокат Міньковська А. В.  просила  апеляційну  скаргу  залишити без задоволення, а ухвалу   суду  першої  інстанції  без змін.
Інші учасники справи в судове  засідання  не  з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені  судом  належним чином. 
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга  підлягає  задоволенню  з таких підстав.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.
Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.
Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону, позивач просить про захист свого права.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає, зокрема, і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Судом  встановлено,  що рішенням Дніпровського  районного  суду  м. Києва від 01 жовтня  2019  року   (справа  №755/9570/19), залишеним без змін  постановою Київського  апеляційного  суду  від 03 лютого  2020  року,  у задоволенні  позову  АТ  «Укрсоцбанк»  до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про виселення,  зняття з  реєстраційного  обліку  та звільнення  квартири  від особистих  речей відмовлено. 
Закриваючи провадження  в даній справі,  суд  першої  інстанції виходив з того, що  рішення  у справі  №755/9570/19 було  ухвалене  з приводу  спору  між  тими самими сторонами, про той самий предмет  і з тих  самих підстав.
Апеляційний суд не  погоджується  з таким висновком  суду  першої  інстанції. 
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.
Вирішуючи спір,  суд першої  інстанції  не звернув уваги на те, що  у справі №755/9570/19 та в даній  справі  предмети позову є різним.
У  справі  №755/9570/19  предметом  позову  було   виселення, зняття з реєстраційного  обліку,  а  в даній  справі  - визнання  осіб такими,  що  втратили право  користування  квартирою.
 Таким чином, висновок суду першої інстанції про закриття провадження у справі є помилковим.
З огляду  на  те, що   при вирішенні  питання  щодо  закриття провадження  у справі  обґрунтованість  заявлених  позовних вимог судом  не  досліджується,  доводи  представника позивача  про те, що у позивача  на даний час  вже  відсутнє право вимоги за вказаним позовом,   не  можуть  слугувати   підставою для   відмови в задоволенні  поданої апеляційної  скарги. 
Згідно з частини 1 статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Оскільки порушення судом першої інстанції норм процесуального права призвело до постановлення незаконного судового рішення, воно відповідно до статті 379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи  для  продовження  розгляду  до  суду першої  інстанції. 
Керуючись ст. 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - адвоката Луньової Анни Геннадіївни задовольнити.
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29 грудня 2020 року скасувати.
Справу за позовом  Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка також є  законним представником    ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням направити  до  суду першої  інстанції для  продовження  розгляду. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку  не  підлягає. 
Повний  текст  судового   рішення  складено  21 квітня  2021  року. 
 
Суддя-доповідач:                                                   Г.  М. Кирилюк
 
Судді:                                                                     І.  М. Рейнарт  
 
                                                                                Т.  А. Семенюк