ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 року 
м. Черкаси   

Справа № 705/5956/19		
Провадження № 22-ц/821/618/21		
категорія: 301000000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Василенко Л. І.,  
суддів: Карпенко О. В., Нерушак Л. В.,
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач –  ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права спільної часткової власності, у складі: головуючого судді Годік Л. С., 

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання права спільної часткової власності.
Свої позовні вимоги мотивував тим, що цілісний майновий комплекс по АДРЕСА_1 по Договору дарування від 27.05.1994 належить ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , як нерозривно цілий незалежно від складових частин і їх призначення, і являється спільною частковою власністю з правом рівної обов`язкової частки. Але без його згоди ОСОБА_4 по Договору дарування від 29.08.2017 незаконно передала ОСОБА_5 земельну ділянку площею 150 кв. м для ведення особистого селянського господарства, як окремий об`єкт з самостійним значенням, без прив`язки до майнових прав своєї частки комплексу, що позбавляє ділянку умов користування, що діяли на момент переходу власності і потребує додатково в зв`язку з її ізольованістю встановлення земельного сервітуту з державною реєстрацією та інші заходи, так як перехід права власності на об`єкт не означає перехід майнових прав комплексу. 
Зазначає, що згідно зі ст. 358 ЦК України і ст. ст. 22, 33, 110, 148-1 ЗК України з моменту переходу прав власності переходять права і свободи на тих же умовах і в тому обсязі попереднього власника разом з обтяженнями і обмеженнями. Ці положення не визнаються відповідачем на основі світоглядних суперечностей незалежного землевласника. Порушена цілісність і внутрішня стабільність майнового комплексу, яка базується вже 50 років на незмінному сімейному проживанню і спільній діяльності існуючих до заключення договору в 1994 року і до нині.
Просив суд визнати право спільної часткової власності майнового комплексу по Договору дарування від 27.05.1994 чинним і для земельної ділянки по Договору дарування від 29.08.2017, і зобов`язати її нового власника ОСОБА_3 відновити попередній правовий статус рівноваги співвласників у сфері земельних відносин.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16 лютого 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо порушення його прав, свобод чи законних інтересів при розпорядженні ОСОБА_4 своєю часткою земельної ділянки. Тобто, позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 76 – 83 ЦПК України, зазначені ним обставини, однак таких доказів він не надав. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу        

У лютому 2021 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить суд скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16 лютого 2021 року та ухвалити нове рішення, яким залишити позов без розгляду для повторного звернення до суду. Судовий збір стягнути з відповідача в дохід держави.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом порушені норми процесуального права, а обставини так і не доведені.
Вважає, суд провів розгляд по суті ілюзорно, хоча позов підлягав залишенню без розгляду. 

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Черкаського апеляційного суду 10 березня 2021 року відкрито апеляційне провадження, а ухвалою Черкаського апеляційного суду від 16 березня 2021 року справу призначено до розгляду на 06 квітня 2021 року на 08:10 год., в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Згідно з Договором дарування від 27.05.1994, посвідчений державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Очеретяною В. В., зареєстрованому в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 14 березня 2005 року, ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_4 та ОСОБА_1 1/3 частину житлового будинку в рівних долях з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться на присадибній земельній ділянці розміром 2035 кв.м. (а.с. 2).

Мотивувальна частина
Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом ст. ст. 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.
Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, який встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 2 ст. 5 ЦПК України).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Звертаючись в суд з позовом, ОСОБА_1 просив суд визнати право спільної часткової власності майнового комплексу по Договору дарування від 27.05.1994 чинним і для земельної ділянки по Договору дарування від 29.08.2017 і зобов`язати її нового власника ОСОБА_7 відновити попередній правовий статус рівноваги співвласників у сфері земельних відносин.
Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
З матеріалів справи вбачається, що за Договором дарування від 27 травня 1994 року ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_4 та ОСОБА_1 прийняли в дар кожен в рівних частках належну ОСОБА_6 1/3 частину будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_2 . 
Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 вказав у позовній заяві, що ОСОБА_4 за Договором дарування від 29.08.2017 незаконно передала ОСОБА_5 земельну ділянку площею 150 кв. м для ведення особистого селянського господарства. Водночас матеріали справи не містять вказаного Договору.
У відзиві, що міститься в матеріалах справи, ОСОБА_8 , зокрема зазначав, що ОСОБА_1 звертався в суд з позовом до приватного нотаріуса Карайкози Ганни Ігорівни, третя особа – ОСОБА_2 , про скасування рішення про державну реєстрацію прав (справа № 705/3869/18) посилаючись на те, що ОСОБА_4 , порушуючи порядок і умови визначені Договором дарування від 27 травня 1994 року про рівність і спільну часткову власність з ним передала свої майнові права і зобов`язання ОСОБА_5 за Договором дарування від 29 серпня 2017року на 150 кв. м землі по АДРЕСА_1 . 
Згідно даних ЄДРСР, за результатами розгляду вказаної справи № 705/3869/18,рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено. Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 07 травня 2019 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 05 грудня 2019 року, рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 березня 2019 року скасовано та прийнято нову постанову про відмову в задоволенні позову.
Під час розгляду справи № 705/3869/18 Верховним Судом було встановлено, що рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 липня 2004 року позов ОСОБА_9 до ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 про встановлення порядку користування земельною ділянкою задоволено. Визначено порядок користування земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_1 , виділивши у користування співвласникам: ОСОБА_1 земельну ділянку площею 248,5 кв. м, що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 1/6 частки земельної ділянки; ОСОБА_10 земельну ділянку площею 248,5 кв. м, що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 1/6 частки земельної ділянки.
29 серпня 2017 року ОСОБА_4 на підставі Договору дарування подарувала ОСОБА_14 150 кв. м земельної ділянки по АДРЕСА_1 , яка належала їй на підставі рішення Уманської міської ради від 27 квітня 2005 року №2.6-44/4 та Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 465983 від 14 червня 2005 року.
Отже, ОСОБА_4 на момент укладення Договору дарування від 29 серпня 2017 року була власником спірної земельної ділянки, площею 150 кв. м., та відповідно могла нею розпоряджатись. При цьому, ОСОБА_1 не був ні співвласником спірної ділянки, ні відповідно стороною Договору дарування від 29 серпня 2017 року.
Разом з тим, предметом Договору дарування від 27 травня 1994 року був виключно будинок, а не земельна ділянка, а сторонами – ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , а не ОСОБА_2 .
ОСОБА_1 не надав будь-яких доказів того, що Договір дарування земельної ділянки, площею 150 кв. м, від 29 серпня 2017 року укладений з порушенням закону чи його прав.
Апеляційний суд враховує, що подання доказів визначено ст. 83 ЦПК України, так сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Зокрема, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано, причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. При цьому, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи.
Проте, звертаючись в суд з позовом, ОСОБА_1 не зазначав про неможливість отримання будь-яких доказів, не заявляв жодних клопотань про їх витребування у відповідності до вимог ст. 84 ЦПК України, яка регламентує витребування доказів.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
За ч. ч. 1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Згідно з нормами ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У ч. 1 с. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем належних та допустимих доказів в підтвердження вказаних ним обставин не було надано, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог.
Щодо посилання скаржника ОСОБА_1 на те, що суд повинен був залишити позов без розгляду з підстав не надання доказів в підтвердження позовних вимог, то апеляційний суд зазначає наступне.
Статтею 257 ЦПК України передбачено чіткий та вичерпний перелік підстав для залишення позову без розгляду. ОСОБА_1 , згідно п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, до початку розгляду справи по суті не подав заяву про залишення позову без розгляду, тому суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про можливість розгляду позовних вимог ОСОБА_1 по суті, адже жодна з інших передбачених ст. 257 ЦПК України підстав для залишення позовної заяви без розгляду, на час ухвалення судом рішення, була відсутня.
Відносно вимоги апеляційної скарги про залишення позову без розгляду апеляційний суд зазначає наступне.
Частиною 1 ст. 377 ЦПК України визначено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Як зазначалось, ст. 257 ЦПК України передбачено чіткий та вичерпний перелік підстав для залишення позову без розгляду. Підстави для залишення позовних вимог ОСОБА_1 без розгляду, за наслідками апеляційного перегляду, визначені процесуальним законом, відсутні.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, підстави для скасування або зміни постановленого судом першої інстанції рішення відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.
Текст постанови складено 06 квітня 2021 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко 

Л. В. Нерушак