П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

03 червня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 540/624/21	

Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції: м. Херсон;
Дата складання повного тексту ухвали суду 1 інстанції:
26.02.2021 року;
Головуючий в 1 інстанції: Пекний А.С.
      П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
                           Головуючого судді – Єщенка О.В.
                           суддів                      – Димерлія О.О.
                                                            – Танасогло Т.М.
За участю: секретаря - Іщенка В.О.
   представника відповідача – Суптеля А.В.
   представника відповідача – Верещак А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Херсонській області про визнання незаконними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, визнання незаконними та скасування рішень,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із позовом, в якому просив, у тому числі:
визнати незаконним та скасувати рішення Житлово-побутової комісії Служби безпеки України в Херсонській області від 14 березня 2019 року №222, затверджене начальником Управління Служби безпеки України в Херсонській області 21 березня 2019 року, в частині відмови в задоволенні рапорту щодо виключення з числа службових квартири АДРЕСА_1 ;
зобов`язати Управління Служби безпеки України в Херсонській області, Житлово-побутову комісію Управління Служби безпеки України в Херсонській області підготувати та погодити документи зі Службою безпеки України та звернутися з клопотанням до Виконавчого комітету Херсонської міської ради про виключення квартири АДРЕСА_1 з числа службових;
визнати протиправною бездіяльність (дії) Житлово-побутової комісії Управління Служби безпеки України в Херсонській області щодо неврахування підстав, що дають право на отримання житла у власність, постійне користування - вислугу військової служби в органах Служби безпеки України понад 20 років при прийнятті протоколу Житлово-побутової комісії №222 від 14.03.2019 року, та зобов`язати Управління Служби безпеки України в Херсонській області не чинити перешкоди полковнику ОСОБА_1 в реалізації військовослужбовцем Служби безпеки України права на отримання житла від Служби безпеки України, маючи понад 20 років вислуги в органах Служби безпеки України шляхом прийняття протиправних рішень та здійснення протиправних дій (бездіяльності) відносно полковника ОСОБА_1 ;
визнати незаконним та скасувати протокол Житлово-побутової комісії Управління Служби безпеки України в Херсонській області від 14 лютого 2020року №225;
зобов`язати Житлово-побутову комісію Управління Служби безпеки України в Херсонській області поновити полковника ОСОБА_1 та членів його сім`ї - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на квартирному обліку в Управлінні Служби безпеки України в Херсонській області з 07.08.2003 року шляхом прийняття відповідного рішення Житлово-побутовою комісією Управління Служби безпеки України в Херсонській області та зарахувати на пільгову чергу осіб, що мають першочергове право на отримання житла у власність з 14.02.2020 року як знятого на підставі протоколу від 14.02.2020 року №225, визнаного судом незаконним та скасованим.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач з 1998 року проходить військову службу в СБ України та в 2003 році йому з родиною було надано службову квартиру для постійного проживання за адресою: АДРЕСА_2 , житловою площею – 38 кв.м., загальною площею – 73,4 кв.м. В 2007 році позивача та членів його сім`ї включено до загального списку на отримання житла (квартири). У зв`язку із переведенням на службу в іншу місцевість позивача знято з квартирного обліку, а подальші вимоги щодо поновлення його на квартирному обліку та зняття з вказаної квартири статусу «службова» для оформлення її у власність, зарахування його та членів сім`ї до черги осіб, що потребують поліпшення житлових умов, були залишені без задоволення. Посилаючись на те, що позивач має понад 20 років вислуги в Службі безпеки України, набув право на пільги, передбачені ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також на безперешкодне право на отримання житла у власність і вирішення спірних питань з численними порушенням правил законодавства у цій сфері, він вимушений звернутись за захистом своїх прав та інтересів в судовому порядку.
Разом з цим, на підтвердження належності даного спору до публічно-правових спорів позивач посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року по справі №712/5476/19, в якій, на думку позивача, визначено, що спори стосовно квартирного обліку військовослужбовців, надання їм житла і його приватизації повинні розглядатись за правилами адміністративного судочинства.
Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року відмовлено у відкритті провадження за позовом   ОСОБА_1 відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України.
Проаналізувавши положення ст.ст. 2, 4, 19 КАС України та ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 19 Цивільного процесуального кодексу України і вирішуючи питання щодо відкриття провадження за цим позовом, суд першої інстанції виходив з того, що до юрисдикції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.
З огляду на те, що звернення із цим позовом направлене на поновлення ймовірно порушеного відповідачем права позивача на отримання житла, суд першої інстанції визначив, що даний спір виник у сфері житлових відносин, пов`язаний з вирішенням питання щодо права на житло, а отже не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Разом з цим, судом першої інстанції зазначено, що позивач не відноситься до категорій осіб, правовий статус яких урегульований Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а відтак до спірного випадку не можуть застосовуватись правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №712/5476/19. Спірні у даній справі правовідносини урегульовані, в першу чергу, Житловим кодексом Української РСР та Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а спори щодо захисту порушених прав на житло, які установлені вказаними нормативними актами, мають розглядатись за правилами цивільного судочинства.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить судове рішення скасувати та направити справу на продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки як нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, так і процесуального адміністративного права, та обставинам справи і помилково не враховано, що позивач має особливий статус – статус військовослужбовця, має вислугу понад двадцяти років, що відповідно до положень Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», а також житлового законодавства, дає йому право за час проходження військової служби у відповідному органі на отримання житла для постійного проживання шляхом виключення його з числа службових або на грошову компенсацію. З огляду на те, що підстави, за якими позивач звернувся до суду виникли під час проходження ним військової служби в органах Служби безпеки України та реалізацією встановлених законодавством для військовослужбовців пільг, гарантій та компенсацій, визначених Законом України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», цей спір виник виключно у сфері проходження позивачем публічної служби і стосується соціальних гарантій військовослужбовця, а забезпечення соціального та правового захисту військовослужбовців і членів їх сімей покладається на органи державної влади, органи місцевого самоврядування. Акцентуючи увагу на правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року по справі №712/5476/19, а також на закритті провадження у справі №766/22134/17 за його відповідним цивільним позовом, позивач наполягає на забезпеченні вирішення його спору у порядку адміністративного судочинства.
У відзиві на апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Херсонській області посилається на необґрунтованість доводів апелянта, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність обставин для скасування судового рішення.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За визначеннями, наведеними у п.п. 1, 2, 7 ч. 1 ст. 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір;
публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;
суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Згідно із п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:
спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;
спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати такий спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Апеляційний суд враховує, що відповідно до абз.абз. 1, 4 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла, з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті.
Вказані положення Закону кореспондуються із приписами Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 року №1081, згідно п.п. 2, 3 якого військовослужбовці та члени їх сімей забезпечуються службовими житловими приміщеннями, що відповідають вимогам житлового законодавства.
Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання.
Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання провадиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.
Житлові приміщення надаються військовослужбовцям у межах норм, встановлених законодавством.
Таким чином, виходячи з особливостей службової діяльності, держава забезпечує військовослужбовців службовими житловими приміщеннями, що відповідають вимогам житлового законодавства, та за наявності відповідної вислуги на військовій службі – житлом для постійного проживання.
Як свідчать обставини справи, спірні правовідносини направлені на одержання позивачем житла для постійного проживання з числа службових, раніше наданого йому у зв`язку із проходженням військової служби.
Позовні вимоги направлені на одержання у власність конкретного житла, чим виключається вільний розсуд відповідача у реалізації функцій із забезпечення соціальних гарантій військовослужбовця.
Отже, проходження позивачем військової служби та наявність спору, пов`язаного із особливостями його службової діяльності, не є достатньою правовою підставою для віднесення цього спору до юрисдикції адміністративного суду.
Визначальним у цій справі є характер спірних правовідносин, який, як вірно встановлено судом першої інстанції, пов`язаний із поновленням порушеного, на думку позивача, відповідачем права на отримання відповідного житла у власність.
Судом першої інстанції вірно зазначено, що посилання позивача на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року по справі №712/5476/19, як на підставу для віднесення даної справи до юрисдикції адміністративних судів, не змінюють правової природи спірних правовідносин у цій справі, оскільки за визначенням Верховного Суду у вказаній справі за правилами адміністративного судочинства слід розглядати спори про оскарження відмови у забезпеченні жилим приміщенням або у призначенні грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей і про зобов`язання надати такі приміщення чи компенсацію стосуються проходження публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), а також призначення та надання таких гарантій (пільг).
Не впливає на віднесення даного спору до юрисдикції адміністративного суду і ухвала Херсонського міського суду Херсонської області від 15 лютого 2021 року по справі №766/22134/17, оскільки відповідне судове рішення на момент вирішення судом першої інстанції питання стосовно відкриття провадження у цій справі не набрало законної сили.
Як вірно з`ясовано судом першої інстанції, належність розгляду даного спору в порядку цивільного судочинства підтверджується правовими висновками та вирішенням спорів у цій категорії справ у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року по справі №826/17556/16, від 3 листопада 2019 року по справі №820/2283/18, Верховного Суду від 13 січня 2021 року по справі №161/1049/19, від 18 листопада 2020 року по справі №760/13941/19, від 12 листопада 2020 року по справі №640/10473/19, від 05 листопада 2020 року по справі №344/10897/18, від 15 жовтня 2020 року по справі №636/1424/19.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
За правилами ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
З огляду на те, що судом першої інстанції надано вірну правову оцінку спірним правовідносинам, правильно встановлено характер правовідносин та неналежність даного спору до публічно-правового, колегія суддів погоджується із висновком суду про відмову у відкритті провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України..
Враховуючи викладене, оскільки висновки суду ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до ст. 316 КАС України підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено та підписано 11.06.2021 року.

       Головуючий-суддя:                                                                О.В. Єщенко  
         
       Судді:                                                                                        О.О. Димерлій  
                                                                                                             
                                                                                                           Т.М. Танасогло