Дата документу 28.04.2021 Справа № 334/2750/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №334/2750/20 Головуючий у 1-й інстанції: Козлова Н.Ю. 
Провадження №22-ц/807/1130/21          Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
28 квітня 2021 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Семенчук О.В.,   	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк», третя особа Товариство з обмеженою діяльністю «Фінансова компанія «ФІНІЛОН» про стягнення боргу за договором банківського вкладу та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

В червні 2020 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» про стягнення боргу за договором банківського вкладу та відшкодування моральної шкоди.

Свої позовні вимоги  ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 29 жовтня 2013 року вона уклала з Публічним акціонерним товариством «ПриватБанк» договір банківського вкладу №SAMDN80000738873013 (вклад «Стандарт») з мінімальним строком на 1 (один) календарний місяць за ставкою 3,5 % річних на суму 1000,00 євро. 

ОСОБА_1 неодноразово зверталася до Банку з вимогами про повернення банківського вкладу, проте працівники Банку відмовляли їй, повідомляючи про наявність складнощів відносно повернення вкладу у зв`язку з окупацією території АР Крим та припиненням діяльності філії банку на цій території.

Із урахуванням зазначеного,  ОСОБА_1 просила суд стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму боргу за банківським вкладом 1000,00 євро, нараховані проценти на вклад у розмірі 230,99 євро за період з 29.10.2013 року по 02.06.2020 року, 3% річних за ст. 625 ЦК України у розмірі 195,44 євро за період з 29.11.2013 року по 02.06.2020 року, пеню на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 72766.43 євро за період з 29.11.2013 року по 02.06.2020 року, моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2020 року залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» про стягнення боргу за договором банківського вкладу та відшкодування моральної шкоди, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою діяльністю «Фінансова компанія «ФІНІЛОН». (а.с. 49).

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк», третя особа Товариство з обмеженою діяльністю «Фінансова компанія «ФІНІЛОН» про стягнення боргу за договором банківського вкладу та відшкодування моральної шкод, відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухвленні оскаржуваного рішення не взяв до уваги наявний договір з банком, з якого можна встановити вартість депозита в євро, в наявності є чек банку з підписом касира, з якого вбачається факт передачі коштів до банку. Крім того, АТ КБ «ПриватБанк» без достатніх на те підстав без згоди власника - ОСОБА_1 продав депозит Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», тому висновок суду про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі є безпідставним.

Відповідно до відзиву на апедяційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частні або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у даній справі, так як 17 листопада 2014 року уклало договір з ТОВ ФК « Фінілон», яким останнє стало боржником за спірним договором банківського вкладу, зміна боржника відбулася належним чином, оскільки від ОСОБА_1 жодних письмових заперечень на адресу банку не надходило, а пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись, оскільки вони не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що 29 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством Комеційний Банк «ПРИВАТБАНК» укладено договір № SAMDN80000738873013 (Вклад «Стандарт»), відповідно до умов якого сума вкладу становить 1000,00 євро, вклад оформлений на строк 31 день по 29 листопада 2013 року за процентною ставкою 3,5 % річних з умовою автоматичної пролонгації договору (п. 8 Договору) та з правом дострокового розірвання договору на вимогу однієї зі сторін з повідомленням про це іншої сторони за два банківських дні до дати розірвання (п. 10 Договору). (а.с. 6). 

Згідно з п.7,8 зазначеного договору у випадку, якщо по закінченню строку вкладу, клієнт не заявить банку про відмову від продовження строку вкладу, то вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк, зазначений в заяві. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта до банку.

На виконання умов цього договору позивачем внесено на депозитний рахунок грошові кошти в сумі 1 000,00 євро, що підтверджується копією квитанції банку. (а.с.60). 

Факт передачі грошових коштів відповідачу на виконання умов вищезазначеного договору підтверджується договором, платіжним дорученням та не заперечується відповідачем. 

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що вона неодноразово зверталася з вимогами щодо виконання зобов`язань за договором банківського вкладу, а банк відмовляв у наданні будь-якої інформації за вкладом, проте будь-яких доказів щодо такого звернення матеріали справи не містять.

В матеріалах справи міститься заява від 12 березня 2020 року з якої вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про повернення банківського вкладу, разом з нарахованими відсотками по Договору № SAMDN80000738873013 «Стандарт» від 29 жовтня 2013 року. (а.с. 7).

Згідно відповіді Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» від 25 березня 2020 року № 20.1.0.0.0/7-200318/7323 зазначено щодо неможливості розглянути заяву, підписану ніби-то від імені ОСОБА_1 , оскільки під час отримання звернень клієнтів Банку засобами поштового зв`язку, Банк позбавлений можливості здійснити ідентифікацію особи, що підписала запит, а отже не може надати інформацію, яка становить банківську таємницю. (а.с. 9).

17 листопада 2014 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (код ЄДРПОУ: 38920700) укладений Договір про переведення боргу з подальшим укладенням 18 листопада 2014 року Додаткової угоди до цього договору. (а.с. 28,29).

Відповідно до умов Договору про переведення боргу електронний Додаток № 1 містить перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування, за якими здійснено переведення боргу на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», в тому числі і по депозитному договору ОСОБА_1 за №SAMDN80000738873013 від 29.10.2013. 
Довідкою, виданою 07 липня 2020 року, Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» підтверджує факт виконання Банком в повному обсязі зобов`язань щодо перерахування на рахунки Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» грошових коштів ОСОБА_1 , відповідно до договору переведення боргу №б/н від 17 листопада 2014 року та витягу з електронного додатку до цього договору. (а.с. 37).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення боргу за договором банківського вкладу до неналежного відповідача, оскільки 17 листопада 2014 року АТ КБ «ПриватБанк» уклало договір з ТОВ ФК "Фінілон", відповідно до якого останнє стало боржником за спірними договорами банківських вкладів.

Проте, з таким висновком суду колегія суддів не погоджується, оскільки банк не довів, що такий договір було укладено зі згоди власника - ОСОБА_1 , що було його процесуальним обов`язком відповідно до положень статтей 12, 81 ЦПК України.

Посилання відповідача на те, що зміна боржника у зобов`язанні відбулася належним чином, оскільки від ОСОБА_1 жодних письмових заперечень на адресу банку не надходило, не заслуговують на увагу, оскільки суперечать статті 520 ЦК України, відповідно до якої боржник у зобов`язанні може бути змінеий іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Такої згоди кредитора матеріали справи не містять.

Відповідно до положень ст. 520 ЦК України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійним судом не вимагається. 

Враховуючи, що договір про переведення боргу №б/н від 17 листопада 2014 року укладений без письмової згоди ОСОБА_1 , яка є стороною письмового договору банківського рахунку, тобто кредитором, для неї зазначений договір не породжує жодних прав та обов`язків, тобто цей договір є нікчемним.

Зобов`язання щодо вимог ОСОБА_1 має виконувати саме АТ КБ «ПриватБанк», як юридична особа. Юридична особа повинна відповідати за зобов`язаннями своїх філій. Відтак, припинення діяльності відділення банку на окупованій території АР Крим, не є підставою для відмови у поверненні відповідачем коштів позивача за його вимогою.

Отже, висновки суду першої інстанції про те, що зміна боржника у зобов`язанні відбулася належним чином, оскільки від ОСОБА_1 жодних письмових заперечень на адресу банку не надходило, не заслуговують на увагу, оскільки суперечать статті 520 ЦК України.

До аналогічних висновків прийшов Верховний суд у постанові від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19, що відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд враховує висновки щодо застосування відповідних ном права, викладені в постановах Верховного Суду.

Водночас, суд першої інстанції вищезазначеного не врахував та безпідставно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 з тих підстав, що АТ КБ « ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, так як 17 листопада 2014 року уклало договір з ТОВ ФК «Фінілон», яким останнє стало боржником за спірним договором банківського вкладу.

Враховуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що ОСОБА_1 звернулася до суду до належного відповідача - АТ КБ « ПриватБанк», тому наявні підстави для часткового задоволення позову ОСОБА_1 виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який обґрунтувала тим, що 29 жовтня 2013 року вона уклала з Публічним акціонерним товариством «ПриватБанк» договір банківського вкладу №SAMDN80000738873013 (вклад «Стандарт») з мінімальним строком на 1 (один) календарний місяць за ставкою 3,5% річних на суму 1000,00 євро.

Статтею 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору; клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредиторра має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно із частиною першою статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини першої статті 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу.

Частиною другою статті 1070 ЦК України передбачено, що проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Встановивши факт знаходження грошових коштів на рахунку ОСОБА_1 , колегія суддів прийшла до висновку, що стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь підлягає сума вкладу в розмірі 1000.00 євро, а також нараховані проценти 3.5 відсотка річних відповідно до умов договору за період користування грошовими коштами з 29.10.2013 року по 02.06.2020 року ( в межах позовних вимог), що становить 230.99 євро ( 3.5/365 відсотків на день х 2409 днів х 1000/100).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 також просила стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» 3% річних у відповідності до ст. 625 ЦК України та пеню в порядку ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», починаючи з 29 листопада 2013 року по 02 червня 2020 року ( день звернення до суду), обґрунтовуючи вказану вимогу тим, що вона неодноразово зверталася до Банку з вимогами про повернення вкладу, проте їй було відмовлено у зв`язку з окупацією філії АТ КБ «ПриватБанк» на території АР Крим.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушеням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата та неустойки. 

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України входить до розділу I "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідно до ст.2,47 Закону України Про банки і банківську діяльність», банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку. 

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь - який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб ( пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати ( прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість вконання визначено у годинах) прострочення споживачеві, сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі, коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановлені вразі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. 

Отже, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум, свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом, ч.2 ст. 625 ЦК України, у вигляді сплати 3% річних та пені у розмірі 3% від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України « Про захист прав споживачів».

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін ( частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може грунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування ( частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування ( частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що після 29 листопада 2013 року ОСОБА_1 неодноразово зверталася до банку з вимогами щодо виконання зобов`язань за договором банківського вкладу, а банк відмовляв у наданні будь-якої інформації за вкладом.

Водночас, в матеріалах справи міститься лише заява про повернення банківського вкладу від 12 березня 2020 року з якої вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про повернення банківського вкладу, разом з нарахованими відсотками по Договору № SAMDN80000738873013 «Стандарт» від 29 жовтня 2013 року. (а.с. 7).

З огляду на зазначене, колегія суддів не погоджується з доводами ОСОБА_1 , що 29 листопада 2013 року є першим днем неповернення вкладу, оскільки відповідно до п.7, 8 Договору, якщо після закінчення 1 місяця Банку не буде заявлено про бажання забрати грошові кошти, вклад автоматично пролонгується ще на 1 місяць. Мінімальний строк вкладу проголнується неодноразово без явки клієнта до банку. До позову ОСОБА_1 надала Заяву про повернення коштів від 12 березня 2020 року, інших доказів звернення позивача до Банку матеріали справи не містять, тобто, вказаний договір банківського вкладу, фактично продовжував свою дію до дня звернення її до Банку з вимогою про повернення грошових коштів, а отже нарахування 3% річних та пені може бути здійснено з дня, коли почалося порушення права позивача на отримання коштів.

  Оскільки заява про повернення банківського вкладу була подана ОСОБА_1 на адресу  АТ КБ «Приватбанк» банку лише 12.03.2020 року,  проте банк вклад не повернув, то,  відповідно, нарахування 3% річних та пені може бути здійснено лише після цієї дати.

Розрахунок 3% річних здійснено за формулою: % = сума боргу*процентну ставку/100%/365*кількість днів.
Таким чином 3% річних за період з 12 березня 2020 року по 02 червня 2020 року (в межах заявлених позовних вимог) за 82 дні становлять у розмірі 6,74 євро (1000,00х3%х82/365), і саме вказана сума підлягає стягненню на користь позивача.

Що стосується стягнення пені згідно ч. 5 ст. 10 Закону Упраїни « Про захист прав споживачів», то до стягнення підлягає 24.60 євро (кількість днів за період з 12 березня 2020 року по 02 червня 2020 року (в межах заявлених позовних вимог) - 82 дні, ставка 3% від суми послуги на день - 3%х82х1000/100=24,60).

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 611 ЦК України, моральна шкода підлягає відшкодуванню в разі порушення зобов`язань у договірних правовідносинах у випадку встановлення такої відповідальності законом або договором.
Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України.
Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачних договором або законом.
Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової шкоди) розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених Цивільним кодексом та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Як випливає з абзацу другого пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» моральна шкода може полягати, серед іншого, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав.

Окрім того, у спорах про захист прав споживачіва відшкодування моральної шкоди прямо встановлено спеціальним законом, який регулю відносини у сфері захисту прав споживачів.
За змістом пункту 5 частини першої статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбанняч, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральнї шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. 

Таким чином, виходячи з аналізу зазначених правових норм, колегія суддів дійшла висновку про те, що ні чинним законодавством, ні договором, не передбачено право ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з неповерненням грошових коштів переданих на депозит, тому в цій частині доводи аеляційної скарги не заслуговують на увагу.

Враховуючи наведене, дослідивши та надавши правову оцінку всім наданим сторонами доказам, колегія суддів прийшла до висновку, що банк зобов`язаний повернути вкаладнику суму депозитного вкладу, внесену ним згідно з умовами договору, а відмова від такого повернення є неправомірною, тому вимога про стягнення суми вкладу у розмірі 1000 євро, відсотків за договором у розмірі 230.99 євро за період з 29.10.2013 року по 02.06.2020 року, та 3% річних за період з 12 береня 2020 року по 02 червня 2020 року у розмірі 6.74 євро, пені згідно ч. 5 ст. 10 Закону України « Про захист прав споживачів» за період з 12 березня 2020 року по 02 червня 2020 року у розмірі 24.60 євро є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

На вказане суд першої інстанції належної уваги не звернув, у зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з тим, що позов пред`явлено до неналежного відповідача.

За змістом пункту четвертого частини першої статті 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволені позову, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції не можна вважати законним і обгрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення, про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги частково є виправданими. 

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Абзацом 6 частини 1 статті 6 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що за подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується у гривнях з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати.
Відповідно до п.п. 1 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України „Про судовий збір"  ставка судового збору за подання фізичною особою до суду позовної заяви майнового характеру встановлюється в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Враховуючи, що 1% ціни позову є більшим, ніж 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, при зверненні до суду з позовом підлягав сплаті судовий збір у розмірі 10510,00 грн (2102 грн (розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2020 року, в якому позовна заява була подана до суду) х 5).
Як передбачено п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» ставку судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду встановлено в розмірі 150 відсотків, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
Таким чином,за подачу апеляційної скарги до сплати підлягав судовий збр в розмірі 10510,00 х 150% = 15765, 00 грн.
Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги та позовних вимог, враховуючи, що ОСОБА_1 від сплати судового збору звільнена на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», з АТ КБ «Приват Банк» в дохід держави підлягає до сплати судовий збір за подачу позову в розмірі 182, 32 грн ( 37622,86 х10510,00 : 2168752,51), та за подачу апеляційної скарги в розмірі 273, 49 грн (37622, 86 х 15765,00 :2168752,51), а всього 455,81 грн.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України , апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2021 року у цій справі, скасувати. Прийняти нове судове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк», третя особа Товариство з обмеженою діяльністю «Фінансова компанія «ФІНІЛОН» про стягнення боргу за договором банківського вкладу та відшкодування моральної шкоди, задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 суму банківського вкладу за договором №SAMDN80000738873013 (вклад «Стандарт») від 29 жовтня 2013 року у розмірі 1000,00 євро, суму процентів за договором №SAMDN80000738873013 (вклад «Стандарт») від 29 жовтня 2013 року у розмірі 230,99 євро, 3% річних від загальної простроченої суми виплат за період з 12 березня 2020 року по 02 червня 2020 року у розмірі 6,74 євро, пеню згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 12 березня 2020 року по 02 червня 2020 року у розмірі 24,60 євро.
У решті позову відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" в дохід держави судовий збір за подання позову у розмірі 182.32 грн, за подання апеляційної скарги у розмірі 273.49 грн, а всього у розмірі 455.81 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повна постанова складена 30 квітня 2021 року.
Головуючий суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Гончар М.С.	Маловічко С.В.