Постанова
іменем України
17 червня 2021 року
м. Київ
справа № 296/7178/17
провадження № 51-6124км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 ,
засудженого                                               ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Богунського районного суду м. Житомира від 23 березня 2020 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017060050000253, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє – вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 5 лютого 2013 року за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 304, ч. 1 ст. 70, ст. 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187, ст. 198 КК.
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені ними обставини
За вироком Богунського районного суду м. Житомира від 23 березня 2020 рокуОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за ч. 2 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна. По інших статтях інкримінованих злочинів його виправдано.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК (у редакціїЗакону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII (далі – Закон № 838-VIII)) зараховано ОСОБА_7 у строк покарання термін його попереднього ув`язнення з 18 квітня 2017 року по 20 листопада 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Цим вироком також засуджено ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , судові рішення щодо котрих у касаційному порядку не оскаржено.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 17 квітня 2017 року приблизно о 22:50, діючи в рамках єдиного злочинного умислу з ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_10 , за попередньою змовою групою осіб підійшли до перехрестя вулиць І. Мазепи та Б. Тена в м. Житомирі, де поряд із будинком № 62 почали очікувати на перехожого, на якого можливо було скоїти розбійний напад. У цей час вони помітили ОСОБА_14 , що рухався по вул. І. Мазепи в напрямку вул. Київської. Реалізовуючи спільний злочинний умисел, діючи за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_10 , використовуючи заздалегідь пристосований предмет для заподіяння тілесних ушкоджень – ніжку від кухонного стільця, став завдавати нею ударів по голові ОСОБА_14 , а  ОСОБА_13 з метою подолання волі потерпілого до опору почав втримувати його за одяг. Від отриманих ударів ОСОБА_14 дезорієнтувався та оперся на металевий парапет, у цей час до нього підійшов ОСОБА_7 та зірвав із його шиї золотий ланцюжок вагою 6,25 г із золотим кулоном, на якому був зображений святий Микола Чудотворець вагою 2 г вартістю 5775 грн, які потім передав ОСОБА_12 . Після цього ОСОБА_13 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 та ОСОБА_15 , заподіявши потерпілому тілесні ушкодження, які належать до легких тілесних ушкоджень із короткочасним розладом здоров`я, заволодівши його майном, з місця скоєння злочину втекли.
Згодом, тієї ж ночі за аналогічних обставин ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_10 , продовжуючи свою спільну мету на вчинення розбоїв, перебуваючи на просп. Незалежності в м. Житомирі, помітили раніше незнайомого їм ОСОБА_16 , який рухався назустріч. Діючи в рамках єдиного злочинного умислу, почали наближатися до нього, а зрівнявшись із ним, здійснили напад. Під час нападу ОСОБА_10 , до якого приєдналися ОСОБА_13 , ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , завдавали ОСОБА_16 ударів руками та ногами в різні частини тіла, після чого, подолавши в такий спосіб волю потерпілого до опору, ОСОБА_13 зняв із лівої руки потерпілого годинник «Сasio Edifer», який поклав собі в кишеню, ОСОБА_7 зняв із шиї ОСОБА_16 срібний ланцюжок із хрестиком, який потім передав ОСОБА_12 , крім цього ОСОБА_10 із внутрішньої кишені куртки ОСОБА_16 викрав шкіряний гаманець із грошима в сумі 500 грн та посвідчення журналіста на ім`я потерпілого. Також ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_7 та ОСОБА_12 у ході нападу на ОСОБА_16 заволоділи його мобільним телефоном марки «Microsoft Lumia 430» в чохлі «Nillkin» з SIM-картками «Київстар» та «Лайф». Після цього ОСОБА_13 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 та ОСОБА_15 , заподіявши ОСОБА_16 тілесні ушкодження, які належать до легких тілесних ушкоджень із короткочасним розладом здоров`я, з місця скоєння злочину з викраденим майном зникли, чим завдали потерпілому матеріальної шкоди на загальну суму 3214,67 грн.
Житомирський апеляційний суд ухвалою від 19 жовтня 2020 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_17 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 залишив без задоволення, апеляційну скаргу прокурора задовольнив частково, вирок місцевого суду змінив, виключив з резолютивної його частини вказівку про застосування до обвинуваченого ОСОБА_10 додаткового покарання у виді конфіскації майна. У решті вирок місцевого суду було залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник просить скасувати постановлені щодо ОСОБА_7 судові рішення з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції на підставах пунктів 1, 2, 3 ч. 1 ст. 438 КПК. Захисник вважає, що у справі відсутні докази винуватості ОСОБА_7 у вчиненні розбою щодо потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_16 ; підзахисний не застосовував насильство до потерпілих, а мав намір реалізувати викрадене майно, тому безпідставно не виключено кваліфікуючу ознаку «вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб»; не ураховано відсутність у обвинуваченого мети і мотиву вчинення злочинів, а також його ролі серед інших співучасників і безпідставно призначено надто суворе покарання, без урахування даних про його особу та наявності тяжкої хвороби.
Зазначає, що суд апеляційної інстанції на допущені місцевим судом істотні порушення уваги не звернув і, залишаючи доводи апеляційної скарги сторони захисту без задоволення, не навів в ухвалі переконливих підстав для прийняття такого рішення, не надав вичерпних відповідей на усі доводи, викладені у скарзі, у зв`язку з чим ухвала цього суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК.
У запереченнях на касаційну скаргу прокурор вважає її необґрунтованою та просить залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення – без зміни.
Позиції учасників судового провадження
Захисник та засуджений підтримали подану касаційну скаргу і просили її задовольнити, а прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги захисника, просив вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду залишити без змін.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування усіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 КПК.
Зокрема, свої висновки про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин суд першої інстанції обґрунтував: показаннями потерпілих  ОСОБА_14 та ОСОБА_16 про обставини розбійного нападу на них чотирьох осіб (Поліщук стверджував, що під час розбою його били троє осіб); показаннями обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_13 та ОСОБА_12 про певну участь ОСОБА_7 у вчиненні розбоїв щодо потерпілих ОСОБА_14 і ОСОБА_16 (зірвав золотий ланцюжок із золотим кулоном із шиї ОСОБА_14 та срібний ланцюжок з хрестиком із шиї ОСОБА_16 ); даними, які містяться у протоколах слідчих експериментів від 21 червня 2017 року за участю ОСОБА_13 та від 29 червня 2017 року за участю ОСОБА_12 ; даними протоколів слідчих дій; висновками судово-медичних експертиз; даними розсекреченого протоколу про результати проведення з дозволу слідчого судді НСРД – візуального спостереження з використанням відеозапису, фотографування, спеціальних технічних засобів та осіб від 12 червня 2017 року про те, що з 22:55 по 23:30 17 квітня 2017 року в м. Житомирі під час нападів на потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_16 , ОСОБА_7 діяв узгоджено і спільно з ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_10 , брав участь у спільному заподіянні потерпілому ОСОБА_16 ударів ногами і руками по голові й тулубу, а такожіншими письмовими доказами, зміст яких детально відтворено у вироку.
Твердження захисника про відсутність у діях ОСОБА_7 мотиву, мети та попередньої змови на вчинення злочинів є безпідставними.
Розбій – усічений склад злочину і вважається закінченим з моменту нападу, поєднаного із застосуванням або погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я, незалежно від того, чи заволоділа винна особа чужим майном.
Співучастю у злочині є умисна спільна участь декількох осіб (суб`єктів злочину) у вчиненні умисного злочину. Злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення.
При цьому під час вчинення злочину кожен зі співучасників може вчиняти різні дії (подолання опору потерпілого, заподіяння тілесних ушкоджень, заволодіння майном), які спрямовані на досягнення єдиної мети.
Домовленістю групи осіб про спільне вчинення злочину є узгодження об?єкта злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення та змісту виконуваних функцій, яке може відбутися в будь-якій формі – усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій, що висловлені не у формі усної чи письмової пропозиції, а безпосередньо через поведінку, з якої можна зробити висновок про такий намір.
Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_7 разом із ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , попередньо домовившись між собою, уночі приїхали із м. Бердичіва до м. Житомира з метою вчинення розбійних нападів. Прибувши, обвинувачені почали пошуки перехожого, на якого можливо було скоїти розбійний напад. Побачивши на вулиці незнайомих хлопців ОСОБА_14 , а згодом ОСОБА_16 вчинили на них розбійний напад, при цьому діяли спільно, узгоджено, кожен із співучасників виконував активну роль, зокрема ОСОБА_7  після застосованого насильства іншими співучасниками зірвав із шиї ОСОБА_14 золотий ланцюжок, а з шиї ОСОБА_16 -  срібний ланцюжок з хрестиком, при цьому приймав активну роль у побитті цього потерпілого, що підтверджується об`єктивним доказом -  даними розсекреченого протоколу про результати проведення з дозволу слідчого судді НСРД – візуального спостереження з використанням відеозапису, фотографування, спеціальних технічних засобів та осіб від 12 червня 2017 року, що поза розумним сумнівом свідчить про вчинення ОСОБА_7 розбійних нападів за попередньою змовою групою осіб, як правильно дійшли висновку суди попередніх інстанцій.
Визнавши ці докази достовірними, допустимими, а в сукупності – достатніми, місцевий суд, з чим погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень і правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 187 КК. Доводи сторони захисту про недоведеність винуватості останнього у вчиненні розбійних нападів є безпідставними.  
Суд апеляційної інстанції з дотриманням положень статей 404, 405 КПК розглянув, у тому числі, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_18 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 і, дійшовши правильного висновку, що вирок місцевого суду відповідає вимогам кримінального процесуального закону, є обґрунтованим та вмотивованим, змінив його, виключивши лише з резолютивної його частини вказівку про застосування до обвинуваченого ОСОБА_10 додаткового покарання у виді конфіскації майна.
Покарання ОСОБА_7 призначено з дотриманням вимог статей 50, 65 КК, воно є справедливим.
Призначаючи покарання, яке ОСОБА_7 має відбувати реально, місцевий суд, з яким апеляційний суд погодився, урахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відносяться до категорій тяжких, конкретні обставини їх скоєння, характер та спосіб вчиненого і посткримінальну поведінку засудженого, дані про його особу в їх сукупності, обставини, що пом`якшують покарання, та не встановив обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_7 .
Встановлені вище обставини стали підставою для призначення місцевим судом ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в мінімальній межі санкції ч. 2 ст. 187 КК.
Враховуючи вищевказане, колегія суддів дійшла висновку, що призначене засудженому ОСОБА_7 місцевим судом покарання за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження вчинення нових злочинів та відповідає вимогам статей 50, 65 КК. Підстав вважати це покарання явно несправедливим через його суворість, на що захисник указує у своїй касаційній скарзі, не вбачається.
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді кримінального провадження норм кримінального процесуального закону, які би ставили під сумнів обґрунтованість прийнятих цими судами рішень.
Колегія суддів вважає, що під час розгляду цього кримінального провадження суди першої та апеляційної інстанцій не допустили істотних порушень норм процесуального права і правильно застосували норми матеріального закону.
Вирок суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду – вимогам ст. 419 цього Кодексу.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Богунського районного суду м. Житомира від 23 березня 2020 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                     ОСОБА_3