ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

07 квітня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/2385/20	
Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т. О.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючої судді:  Шевчук О.А.
суддів: Бойка А.В. ,  Федусика А.Г. 

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року, ухвалене в порядку письмового провадження в м. Миколаєві, по справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення невідшкодованої шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення невідшкодованої шкоди в сумі 4188,63 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач отримав речове майно, однак був достроково звільнений за порушення військової дисципліни, строк носіння обмундирування не закінчився, чим заподіяв матеріальну шкоду державі в особі військової частини на суму 4188,63 грн.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та винести нове судове рішення, яким задовольнити вимоги у повному обсязі. Доводами апеляційної скарги зазначено, що при подачі позовної заяви надавалось клопотання про поновлення строків звернення до суду, у якому було зазначено про те, що військова частина розраховувала на можливість звернення з відповідною позовною заявою в порядку цивільного судочинства протягом трьох років. Разом з цим, апелянт зазначає, що Великою Палатою Верховного Суду змінено судову практику щодо юрисдикції розгляду такої категорії справ, що було відображено у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16. Апелянт вказує на те, ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13.12.2019 року відмовлено у відкритті провадження за поданим ним позовом в порядку цивільного судочинства. Враховуючи вказані обставини у клопотанні про поновлення строків звернення до суду, а також положення ст. 123 КАС України, апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні заявленого позову у зв`язку з порушенням строків позовної давності. 
Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем до суду не надано.
Згідно з ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідач, згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 176 від 14.08.2017 року, був прийнятий на військову службу за контрактом.
Згідно довідки від 18.09.2017 року відповідач отримав речове майно.
Наказом командира Військової частини № 600-ОД від 19.09.2017 року відповідача звільнено з військової служби за контрактом за службову невідповідність на підставі пп. «е» п. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та п. 5 цього наказу передбачено, що відповідно до п. 13 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою ВРУ від 23.06.1995 року, притягнути до матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди з утриманням вартості виданих предметів речового майна, строки носіння яких не закінчились, в сумі 4658,15 грн.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 208 від 20.09.2017 року передбачено провести відрахування вартості обмундирування в сумі 4658,15 грн. обчисленого пропорційно часу, що залишився до кінця строку носіння.
Витяг з книги грошових стягнень свідчить, що з відповідача стягнуто 469,52 грн., тому, залишок до стягнення складає 4188,63 грн., який заявлено у даній справі. 
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, перебуваючи на військовій службі, що відноситься до публічної служби, завдав шкоди державі в особі Військовій частині НОМЕР_1 , тому, до спірних правовідносин повинно бути застосовано Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР, яке було чинним на момент виникнення спірних правовідносин (вересень 2017), а не норми Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», оскільки цей закон № 106 набрав чинності 03.10.2019 року.
В свою чергу, суд першої інстанції зазначив, що Положенням № 243 передбачено, що час, протягом якого винного військовослужбовця і призваного на збори військовозобов`язаного може бути притягнуто до матеріальної відповідальності, не може перевищувати строків позовної давності, встановлених чинним законодавством (п. 5).
Оскільки спеціальним законодавством це питання не врегульоване, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість застосування субсидіарні норми законодавства, а саме норми КЗпП України, якими врегульовані питання покладання на працівника матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації.
Так, суд першої інстанції вказав на те, що відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установу, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.
Водночас, суд першої інстанції виходив з того, що позивач притягнув відповідача до матеріальної відповідальності 19.09.2017 року, а тому, позивачу про наявність шкоди, заподіяної військовослужбовцем, остаточно стало відомо 19.09.2017 року, однак, до адміністративного суду позивач звернувся 19.06.2020 року, до районного суду позивач звернувся з тотожним позовом 10.12.2019 року (як зазначено в ухвалі Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13.12.2019 року) - з пропуском річного строку, передбаченого ч. 3 ст. 233 КЗпП України, заява про поновлення пропущеного строку відповідно до ст. 234 КЗпП позивачем суду не надавалась та позивач не обґрунтував суду належними, допустимими доказами, яка непереборна сила заважала позивачу звернутись до суду до 19.09.2018 року.
При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що пропущення особою строків позовної давності без поважних причин, за умови встановлення судом порушеного права, про захист якого вона просить, є підставою для відмови в задоволенні позову за спливом позовної давності. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, проте, вважає, що доходячи таких висновків, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що визначають такі строки, а також визначають наслідки пропуску строків звернення до суду, з огляду на викладене. 
Так, статтею 123 КАС України визначено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Таким чином, наслідком пропуску позивачем строку звернення до суду є повернення заявленого позову або залишення позову без розгляду.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що у суду першої інстанції не було підстав для прийняття рішення про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку звернення до суду. Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку звернення до суду суперечить наведеним вимогам ст. 123 КАС України.
Також, вирішуючи питання щодо строку звернення із заявленим позовом, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів частини третьої статті 233 КЗпП України, якою передбачено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.
Так, у цій справі спірні правовідносини виникли у зв`язку зі звільненням відповідача з публічної служби через службову невідповідність та виникненням у нього зобов`язання щодо відшкодування вартості виданих йому предметів речового майна, строки носіння яких не закінчилися. 
В свою чергу, за усталеною практикою Верхового Суду (в тому числі, згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16) спори стосовно проходження публічної служби охоплюють спори, які виникають з моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання матеріальної відповідальності, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з публічної служби.
В свою чергу, згідно ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
За таких обставин, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи частини п`ятої статті 122 КАС України, тобто, у цьому випадку підлягає застосуванню місячний строк звернення до суду. 
Згідно матеріалів справи, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 20.09.2017 року № 208 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Цим же наказом визначено про необхідність проведення відрахування вартості обмундирування в сумі 4658,15 грн. 
Проте, із заявленим позовом про стягнення відшкодування вартості виданих відповідачу предметів речового майна, строки носіння яких не закінчилися, позивач звернувся лише 11.06.2020 року, тобто, з пропуском місячного строку звернення до адміністративного суду, передбаченого частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Водночас, колегія суддів зазначає, що пропуск строків звернення до адміністративного суду не може бути безумовною підставою для залишення позову без розгляду, оскільки процесуальним законодавством передбачено можливість визнання судом причини пропуску таких строків поважними і в такому випадку справа розглядається та вирішується в порядку, встановленому КАС України.
Поважними причинами пропуску строків звернення до суду необхідно розуміти обставини, які є об`єктивно непереборними, та не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. Водночас на законодавчому рівні не регламентується, які причини є поважними, а які ні. Питання щодо визначення поважності підстав пропуску строку звернення до суду залишається на розсуд суду.
Як в заявленому позові та в клопотанні про поновлення строків звернення до суду, а також в поданій апеляційній скарзі, обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку звернення до суду, позивач посилається на оголошення мобілізації в Україні та на зміну Великою Палатою Верховного Суду судової практики щодо юрисдикції розгляду такої категорії справ, що було відображено у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16. Позивачем зауважено про те, що на момент відрахування відповідача спори цієї категорії справ вирішувались в порядку цивільного судочинства, із встановленим строком позовної давності в три роки. Також, позивач вказує на те, ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13.12.2019 року відмовлено у відкритті провадження за поданим ним позовом в порядку цивільного судочинства. 
Проте, обставини, на які посилається позивач, не є поважними причинами пропуску строку звернення до суду з цим позовом, оскільки не перешкоджали зверненню до суду в установлений строк. Наведені позивачем підстави пропуску строку звернення до адміністративного суду мають суб`єктивний характер і не позбавляли останнього можливості звернутися до суду з цим позовом у встановлені КАС України строки.
Надаючи оцінку доводам позивача щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду, колегія суддів звертає увагу на те, що рішення Великою Палатою Верховного Суду у справі № 818/1688/16 щодо розгляду даної категорії справ в порядку адміністративного судочинства було прийнято у грудні 2018 року. В свою чергу, в порядку цивільного судочинства із даним позовом позивач звернувся лише у грудні 2019 року, а у порядку адміністративного судочинства позивач подав позов у червні 2020 року, при цьому, без зазначення будь-яких поважних причин щодо наведених зволікань при зверненні до суду.
Отже, оскільки позивачем пропущений місячний строк для звернення до адміністративного суду, передбачений частиною п`ятою статті 122 КАС України, жодних причин і обставин, які об`єктивно ускладнювали або унеможливлювали реалізацію позивачем прав у встановлений строк, останнім не наведено і таких судом не встановлено, то заявлений позов підлягає залишенню без розгляду.    
Згідно ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. 
Згідно п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, судове рішення підлягає скасуванню із залишенням без розгляду заявленого позову.
Керуючись ст.ст. 123, 240, 241, 243, 250, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року – скасувати.
Адміністративний позов Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення невідшкодованої шкоди – залишити без розгляду.
Відповідно до ст. 329 КАС України постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя 	 	Шевчук О.А.	
Судді	    	Бойко А.В.    Федусик А.Г.