ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 травня 2021 року
м. Харків
Справа № 627/570/20
Провадження № 22-ц/818/1991/21
Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого – Хорошевський О.М.
суддів – Бурлака І.В., Яцини В.Б.
за участю секретаря Пузікової Ю.С.
Учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 
відповідач - Колонтаївська сільська рада Краснокутського району Харківської області
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 15 грудня 2020 року, постановлене суддею Вовк Л.В., за позовом ОСОБА_1 до Колонтаївської сільської ради Краснокутського району Харківської області про визнання права власності за набувальною давністю,-
УСТАНОВИВ:
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому просивла визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями по  АДРЕСА_1  в порядку набувальної давності. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у вересні 2009 р. вона придбала у ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , який остання успадкувала після смерті свого чоловіка ОСОБА_3 . З 2009 року позивач відкрито та добросовісно володіє вказаним нерухомим майном, утримує його в належному стані. Під час придбання у відповідача вказаного будинку договір купівлі-продажу між нею та ОСОБА_2 у письмовій формі укладено не було, але складено відповідну розписку та право власності позивача на вказаний будинок не реєструвалося. ОСОБА_2 не може зареєструвати також за собою право власності на вказаний будинок, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на нерухоме майно. Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що оформити право власності на будинок немає можливості, оскільки відсутні будь-які правовстановлюючі документи на нього, кошти ОСОБА_2 за купівлю-продаж будинку отримала, позивач просить визнати за нею право власності на зазначений будинок в порядку набувальної давності.
Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 15 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, як незаконне та необґрунтоване, постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
Скарга містить посилання на те, що  вона добросовісно та відкрито володіє спірним житловим будинком більше 10 років. Утримуючи його з вересня 2009 року, у зв`язку із чим має право для визнання за нею судом права приватної власності на вищевказане нерухоме майно за набувальною давністю.
Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що оскільки беззаперечно встановлено, що позивач при вселенні до спірного домоволодіння  знала про те, що воно належить іншій особі, та погодились сплатити кошти за будинок , вселилася в житлове приміщення, суд приходить до переконання, що ОСОБА_1  було відомо про відсутність у неї підстав для набуття права власності на спірне житло, а також свідчить про наявність титулу (підстави) такого володіння,  тому безтитульність та добросовістність як початковий елемент заволодіння майном була відсутня, а тому підстав для визнання за позивачем права власності на спірний будинок за набувальною давністю немає. Крім того, як на підставу своїх вимог позивач посилається саме на наявність цивільно-правового договору між ОСОБА_2 та нею, що у свою чергу виключає можливість визнання за позивачем права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.
Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1   посилась на наявність цивільно-правового договору між ОСОБА_2 та нею, а саме розписку за якою сплатила 5000,00 грн.
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
Згідно зі статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме:
- наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт;
- законність об`єкта володіння;
- добросовісність заволодіння чужим майном;
- відкритість володіння;
- безперервність володіння;
- сплив установлених строків володіння;
- відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.
Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.
Одже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності.
Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що «умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном».
З наданої копії спадкової справи померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 вбачається, що дружина та мати спадкодавця відмовились від прийняття спадщини на користь ОСОБА_4 .
Син спадкодавця – ОСОБА_4 звертався до Краснокутської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після батька у травні 2006 року і йому 14.062006 було видано свідоцтва про право на спадщину за законом. Відомостей про те, що буд. АДРЕСА_1 є спадковим майном після ОСОБА_3 матеріали справи не містять.
Довідка Колонтаївської сільської ради № 71, видана 03.03.2020 року, свідчить про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали у спірному будинку.
Будь – яких відомостей про належність цього будинку будь – якій особі на праві власності суду не надано. 
Позивач при вселенні до  спірного домоволодіння   знала про те, що воно належить іншій особі.
Володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо в момент набуття річчю її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю. А тому відсутня така умова для набуття права власності за набувальною давністю, як добросовісність та безтитульність володіння.
Про це свідчить і посилання самої позивачки на відсутність правовстановлюючих документів на будинок.
На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.
До того ж суду не надано доказів про те, що спірний будинок є об`єктом цивільних правовідносин саме у такому статусі тобто введений в експлуатацію у встановленому порядку.
Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 15 лютого 2021 року було задоволено клопотання ОСОБА_1 про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення апеляційним судом судового рішення.
Таким чином, зі ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір сплата якого була відстрочена ухвалою суду апеляційної інстанції у сумі 2006,11 грн. в дохід держави. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 15 грудня 2020 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір який підлягав сплаті за подання апеляційної скарги у сумі 2006,11 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Головуючий                                                                               О.М. Хорошевський

Судді:                                                                                   І.В. Бурлака

                                                                               В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 21.05.2021.