П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

______________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

11 травня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 540/1673/20	
Головуючий І інстанції: Ковбій О.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів -  Косцової І.П., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2020 року (м.Херсон, дата складання повного тексту рішення - 09.10.2020р.) у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Херсонській області Автономній республіці Крим та м. Севастополі про визнання дій протиправними та скасування вимоги про сплату боргу, -
В С Т А Н О В И В:
26.06.2020р. ФОП ОСОБА_1 звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі, в якому просив суд:
- визнати протиправними дії відповідача щодо формування та винесення вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.11.2018р. №Ф-9621-51;
- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14.11.2018р. №Ф-9621-51 в сумі 1589,54 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне рішення контролюючого органу було прийнято з порушенням норм діючого законодавства та є незаконним, оскільки позивач з грудня 2011р. по сьогоднішній день перебуває у трудових відносинах з Херсонською філією ПАТ «Солді і Ко», яка була платником єдиного внеску, як роботодавець, та з того часу підприємницьку діяльність не здійснював і дохід від такої діяльності не отримував.
Представник відповідача надав до суду першої інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2020р. (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено. Визнано протиправними дії відповідача щодо формування та винесення вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.11.2018р. №Ф-9621-51 відносно позивача. Визнано протиправною та скасовано вимогу сплату боргу (недоїмки) від 14.11.2018р. №Ф-9621-51.Стягнуто з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 840,80 грн.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, відповідач 23.10.2020р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального права, просив скасувати рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 09.10.2020р. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
30.10.2020р. матеріали даної справи, разом із апеляційною скаргою, надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. 
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2020р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.
Згідно з п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.
У ході розгляду справи, судом першої інстанції встановлені наступні обставини.
22.09.2005р. позивач ОСОБА_1 був зареєстрований Херсонською міською радою як ФОП.
З 01.12.2011р. позивач, відповідно до довідки Херсонської філії ПАТ «Солді і Ко» від 19.06.2020р. вих.№190620, працює у даній компанії на посаді «продавця-консультанта».
03.09.2019р. до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесено відомості про фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 з відміткою про «припинення підприємницької діяльності», але без відмітки «не знято з обліку».
З індивідуальних відомостей про застраховану особу позивача, наданого Пенсійним фондом України з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування вбачається, що позивач є застрахованою особою та в період з 2017р. по 2018р. ПАТ «Солді і КО» сплачував за нього єдиний соціальний внесок.
14.11.2018р. ГУ ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі виставлено вимогу №Ф-9621-51У, відповідно до якої за позивачем обліковується борг (недоїмка) зі сплати ЄСВ, який станом на 17.07.2019р. складає 15819,54 грн.
Позивач, вважаючи вищевказану вимогу протиправною, з огляду на те, що він постійно був найманим працівником та сплата ЄСВ здійснювалась його роботодавцями, а підприємницька діяльність ним фактично не здійснювалась, звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд 1-ї інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, з неправомірності дій та спірного рішення відповідача. 
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.
Наведена правова норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав   та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури та обирати лише встановлені законодавством способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно зі ст.67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Так, спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010р. №2464-VI в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку. 
За визначенням, наведеним у пп.14.1.226 п.14.1 ст.14 ПК України, «самозайнята особа» - це платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. «Незалежна професійна діяльність» - це участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих, аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою-підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
У свою чергу, пп.14.1.195 п.14.1 ст.14 ПК України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
Як передбачено ст.2 Закону №2464-VI, його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. 
Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з п.2 ч.1 ст.1 Закону №2464-VI, «єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
У п.п.3 та 10 ч.1 вказаної статті розкриті поняття «застрахованої особи» - як фізичної особи,      яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому   законом порядку єдиний внесок, та «страхувальників» - як роботодавців та інших осіб, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами, у т.ч. філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
До платників єдиного внеску також віднесено ФОП, у т.ч. тих, які обрали спрощену систему оподаткування (п.4 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI).
За правилами п.п.1,2 ч.1 ст.7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 01.01.2017р.) єдиний внесок нараховується:
- для платників, зазначених у п.1 (крім абз.7), ч.1 ст.4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт за цивільно-правовими договорами;
- для платників, зазначених у п.п.4 (крім ФОП, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 ч.1 ст.4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;
- для платників, зазначених у п.4 ч.1 ст.4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Разом із тим, колегія суддів звертає увагу на те, що відносини щодо сплати єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VI не врегульовано.
Системний аналіз наведеного правового регулювання свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, серед інших, ФОП. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску є провадження такою особою підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Зважаючи на викладене, можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб (до яких відповідно до пп.14.1.226 п.14.1 ст.14 ПКУ відноситься ФОП), задля досягнення вказаної мети законодавчого запровадження збору єдиного внеску, законодавством встановлено обов`язок сплати такими особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх господарської діяльності.
Тобто, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. 
В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Натомість, інше тлумачення правових норм, якими врегульована сплата єдиного внеску особами, що перебувають на обліку в органах ДПС як ФОП, однак, підприємницьку діяльність не здійснюють і доходи від неї не отримують, та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо такою особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
До того ж, при цьому, одночасно слід зазначити й про те, що аналогічна правова позиція щодо застосування вказаних норм права вже неодноразово була висловлена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 27.11.2019р. у справі №160/3114/19, підтримана у постановах від 04.12.2019р. у справі №440/2149/19, від 05.03.2020р. у справі №824/509/19-а, від 27.03.2020р. у справі №140/2214/19, від 27.03.2020р. у справі №140/2214/19 та, відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.
Як встановлено судовою колегією з матеріалів справи та вже зазначалося вище, відповідно до довідки Херсонської філії ПАТ «Солді і Ко» від 19.06.2020р. вих.№190620, позивач працює на даному товаристві на посаді «продавця-консультанта» з 01.12.2011р. по теперішній час та згідно з довідкою форми ОК-5 (індивідуальні відомості про застраховану особу), наданою Пенсійним фондом України, на виконання вимог ухвали суду 1-ї інстанції від 30.09.2020р., позивач внесений до реєстру застрахованих осіб.
Страхувальником позивача - ОСОБА_1 в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за спірний період (з 2017р. по 2018р.) значиться - ПАТ «Солді і КО», яке й сплачувало внесок з його заробітної плати.
У свою чергу, доказів отримання позивачем за вказаний період інших доходів від провадження господарської діяльності судами обох інстанцій не встановлено. Не має таких доказів і в матеріалах справи.
Більш того, ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі в апеляційній скарзі, а так само у письмових заявах по суті справи під час її розгляду судом 1-ї інстанції, про наявність таких доходів теж не зазначає та посилається виключно на дані електронної бази даних, які не підміняють закон як підставу для визначення особі обов`язку зі сплати єдиного внеску.
Факт перебування особи на обліку в органах податкової служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік таких осіб, у т.ч. юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.
Отже, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена вимога від 14.11.2018р. №Ф-9621-51У, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою Пенсійного фонду України форми ОК-5 та виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.
Окрім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує,   що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків             слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягає застосуванню судами як джерело права.
Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, суд апеляційної інстанції, оцінивши надані сторонами докази, погоджується з висновками суду 1-ї інстанції про наявність правових підстав для задоволення даного адміністративного позову.
До того ж, також слід зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності    свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано представниками відповідача при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.
З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі - залишити без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2020 року - без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 11.05.2021р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                                                 Ю.В. Осіпов 

Судді:                                                                                                          І.П. Косцова  

                                                                                                                   В.О. Скрипченко