05.05.21
22-ц/812/782/21
Єдиний унікальний номер судової справи: 487/6896/15-ц
Номер провадження: 22-ц/812/782/21 Суддя - доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2021 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого - Крамаренко Т.В.,
суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,
із секретарем судового засідання - Біляєвою В.М.,
за участю: прокурора - Волкожа С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 , подану в її інтересах адвокатом Колесніковим Віталієм Валерійовичем 
на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 лютого 2021 року, постановлену під головуванням судді -  Нікітіна Д.Г. в приміщенні того ж суду о 15-25 год. за заявою ОСОБА_1 , подану в її інтересах адвокатом Колесніковим Віталієм Валерійовичем про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у справі за позовом прокурора міста Миколаєва в інтересах держави Україна до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасуванні рішень, визнання недійсними державних актів на право власності на землю та витребування земельної ділянки,

в с т а н о в и л а:

20 травня 2020 року адвокат Колесніков В.В. діючи в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із подальшою уточненою заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
Заява мотивована тим, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 10 жовтня 2016 року, зміненого ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року, визнано незаконним та скасовані окремі пункти рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 4 вересня 2009 року в частині затвердження проектної документації та передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 697 кв.м по АДРЕСА_1 . Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 1 грудня 2009 року на ім`я ОСОБА_2 . Зобов`язано ОСОБА_1 повернути у комунальну власність спірну земельну ділянку. Вирішене питання щодо розподілу судових витрат.
На підставі вказаного рішення 12 лютого 2020 року Заводським районним судом м. Миколаєва видано виконавчі листи, в тому числі, щодо зобов`язання ОСОБА_1 повернути у комунальну власність земельну ділянку площею 697 кв.м по АДРЕСА_1 .
30 березня 2020 року ОСОБА_1 отримала від Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (надалі - Заводський ВДВС) постанову про відкриття виконавчого провадження № 61637954 від 25 березня 2020 року. З вказаної постанови стало відомо, що судом першої інстанції видано виконавчий лист № 487/6896/15-ц від 12 лютого 2020 року.
Заявниця вважає, що виконавчий лист не підлягає виконанню з наступних підстав: територіальна громада м. Миколаєва - не належний стягувач, невідповідність особи стягувача резолютивній частині рішення, суд першої інстанції без належних підстав визначив стягувачем територіальну громаду м. Миколаєва, яка не є учасником справи та не просила суд захищати її речові права; прокурор пропустив строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, а суд видав виконавчий лист поза межами строку пред`явлення до виконання, оскільки судове рішення в цій справі набрало законної сили в день проголошення рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 10 жовтня 2016 року, до того ж суд першої інстанції не мав повноважень на видачу виконавчого листа, оскільки відмовив державі у позові і не ухвалював відповідне рішення. 
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила суд визнати виконавчий лист, виданий Заводським районним судом м. Миколаєва 12 лютого 2020 року у справі № 487/6896/15-ц таким, що не підлягає виконанню.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 лютого 2021 року в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Колеснікова В.В. про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню відмовлено.
Ухвала суду мотивована тим, що оскільки до підстав для невиконання рішення суду (визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню), відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника; або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа; або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення, а наведені боржником обставини не підпадають під перелічені в цивільному процесуальному законі підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Колесніков В.В. посилаючись на незаконність оскаржуваної ухвали, просив її скасувати, а заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що зазначені заявником підстави на задоволення заяви належать до процесуальних, але суд першої інстанції проігнорував аргументи заяви, що є порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, видача виконавчого листа на користь особи, яка не є позивачем у справі суперечить закону. Разом з тим, виконавчий лист має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Оскільки в цій справі задоволено позов держави, єдиним належним стягувачем може виступати державний орган, а особа яка зазначена стягувачем у виконавчому листі не є таким органом. До того ж, суд першої інстанції, який видав виконавчий лист не мав повноважень на його видачу, оскільки він не ухвалював рішення щодо повернення земельної ділянки, а навпаки відмовив у задоволенні позову.
У відзиві на апеляційну скаргу Окружна прокуратура міста Миколаєва просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін. 
У судове засідання заявниця та її представник не з`явилися про місце й час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. 
Заслухавши суддю - доповідача, прокурора, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
В силу положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону оскаржуване судове рішення в повній мірі відповідає.
Стаття 124 Конституції України встановлює, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадових чи службових осіб та громадян.
Згідно частини 1 статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
У прецедентній практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував на значенні своєчасного виконання рішень суду для захисту прав та свобод людини і громадянина, зауважуючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною цивільного процесу, a несвоєчасне виконання судових рішень є таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, і є порушенням права на суд. Так, у справі Хорнсбі проти Греції ЄСПЛ зауважив, що право на суд стало б ілюзорним, якщо б правова система держави дозволяла, щоб кінцеве та обов`язкове рішення суду залишалося невиконаним, що завдавало б шкоду одній зі сторін. Виконання рішень, ухвалених будь-яким судом, необхідно розглядати як невід`ємну частину «судового розгляду» для цілей статті 6 Конвенції. Така позиція ЄСПЛ підтримувалася судом також і у рішеннях Савіцький проти України, Кайсина та інші проти України заява № 46144/99, Іммобільяре Саффі проти Італії заява № 22774/93, Ромашов проти України, Дубенко проти України, Вассерман проти Росії, Малиновський проти Росії, Гіззатова проти Росії та ін.
Судом, встановлено що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 червня 2016 року у задоволені позову прокурору міста Миколаєва в інтересах держави Україна до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасуванні рішень, визнання недійсними державних актів на право власності на землю та витребування земельної ділянки відмовлено.
Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 10 жовтня 2016 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 червня 2016 скасовано; визнано незаконним та скасовано пункти 34, 34.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 04 вересня 2009р. в частині затвердження проекту землеустрою та передачі у власність ОСОБА_2 , земельної ділянки площею 697 кв.м по АДРЕСА_1 ; визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №140138 від 1 грудня 2009 з кадастровим номером: 4810136300:12:004:0020, виданий ОСОБА_2 та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди 01 грудня 2009 року за №011094970297; витребувано у ОСОБА_1 земельну ділянку площею 697 кв. м з кадастровим номером: 4810136300:12:004:0020 по АДРЕСА_1 і повернуто її державі; стягнуто з Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в дохід держави по 1427,17 грн. з кожного судового збору.
Постановою Верховного Суду від 18 грудня 2019 року зобов`язано ОСОБА_1 повернути у комунальну власність земельну ділянку площею 697 кв.м. на АДРЕСА_1 з кадастровим номером 4810136300:12:004:0020. 
Заводським районним судом м. Миколаєва 12 лютого 2020 року на виконання зазначеного вище рішення суду у справі №487/6896/15-ц, видано виконавчий лист про зобов`язання ОСОБА_1 повернути у комунальну власність земельну ділянку площею 697 кв.м. по АДРЕСА_1 де стягувачем зазначено територіальну громаду м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради.
Постановою заступника начальника Заводського відділу ДВС від 25 березня 2020 року на підставі вказаного рішення суду відкрито виконавче провадження. 
Вимоги до виконавчого документа встановлені статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження, а саме: у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред`явлення рішення до виконання. У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.
Згідно вимог частини другої статті 432 ЦПК України згідно з якими суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. 
Законодавець не дав чіткого визначення «інших причин» для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у частині другій статті 432 ЦПК України, на яку посилається заявниця у даній справі.
При цьому словосполучення «або з інших причин» не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад, в апеляційному чи касаційному порядку скасовано чи змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально - правові.
Обов`язок боржника може припинятися з передбачених законом підстав. Підстави припинення цивільно-правових зобов`язань, зокрема, містить глава 50 розділу І книги п`ятої ЦК.
Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.
Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: - видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); - коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; - видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; - помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; - видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; - пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.
До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 червня 2020 року у справі № 520/1466/14-ц.
Як на підставу задоволення своєї заяви ОСОБА_1 посилалася на те, що прокурор пропустив строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, а суд видав виконавчий лист поза межами строку пред`явлення до виконання, оскільки судове рішення в цій справі набрало законної сили в день проголошення рішення Апеляційного суду Миколаївської області 10 жовтня 2016 року, до того ж суд першої інстанції не мав повноважень на видачу виконавчого листа, оскільки відмовив державі у позові і не ухвалював відповідне рішення. 
Так, виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (ч.1 ст. 431 ЦПК України).
До дня початку функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів оформлення і видача виконавчих документів здійснюється в паперовій формі судом, який ухвалив відповідне рішення (п. п. 17, 17.1 розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України).
За такого, суд першої інстанції в силу вказаних вище положень мав право на видачу виконавчого листа у справі №487/6896/15-ц, про зобов`язання ОСОБА_1 повернути у комунальну власність земельну ділянку площею 697 кв.м. по АДРЕСА_1 . 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття. З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають (ч.ч. 1,2 ст. 419 ЦПК України).
Як вже зазначалося вище, постановою Верховного Суду від 18 грудня 2019 року зобов`язано ОСОБА_1 повернути у комунальну власність земельну ділянку площею 697 кв.м. на АДРЕСА_1 з кадастровим номером 4810136300:12:004:0020.
Вказана постанова набрала законної сили 18 грудня 2019 року, а відтак суд першої інстанції видав виконавчий лист в межах строку пред`явлення до виконання.
До того ж заявниця посилалася на те, що територіальна громада м. Миколаєва - не належний стягувач, невідповідність особи стягувача резолютивній частині рішення, суд першої інстанції без належних підстав визначив стягувачем територіальну громаду м. Миколаєва, яка не є учасником справи та не просила суд захищати її речові права.

Як встановлено, спірна земельна ділянка розташована на відстані щонайменше 3,6 м та найбільше 35,7 метрів від урізу води бузького лиману, тобто належить до земель водного фонду, є прибережною захисною смугую. 
До земель комунальної власності, які не можна передавати у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених ЗК України (пункт «ґ» частини третьої статті 83 цього кодексу).
Відповідно до ч.1 ст. 122 ЗК України, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Отже, земельна ділянка розташована на території міста Миколаєва, а територіальна громада міста Миколаєва, як власник спірної земельної ділянки, делегує Миколаївській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її імені та в інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. 
За таких обставин, у виконавчому листі вірно зазначено стягувачем територіальну громаду м. Миколаєва як власника спірної земельної ділянки, яка здійснює права власності в особі Миколаївської міської ради. 
З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність процесуальних підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає задоволенню.
Хоча мотивувальна частина рішення суду першої інстанції містить недоліки, але основний висновок суду про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 відповідає обставинам справи та вимогам закону.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги, які зводяться до підстав заяви не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - без змін. 
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384, ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах адвокатом Колесніковим Віталієм Валерійовичем залишити без задоволення.
Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 07 травня 2021 року.