ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року	Львів	Справа № 300/2512/20 пров. № А/857/1352/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
головуючого судді                                                    Ніколіна В.В.
суддів                                                                         Гінди О.М., Пліша М.А.
за участі секретаря судового засідання                          Кітраль Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року (суддя – Кафарський В.В., м. Івано-Франківськ) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про скасування рішення та зобов`язання до вчинення дій,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 у жовтні 2020 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, у якому просив скасувати рішення відповідача від 28.01.2020 за №165 та зобов`язати відповідача зарахувати позивачу період роботи з 10.09.2009 по 12.05.2017 в Російській Федерації, а саме: в ТОВ «Фактор» і ТОВ «Устилужська транспортна компанія», та призначити пенсію за віком з дати звернення.  В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач безпідставно, всупереч вимогам законодавства України, не зарахував період його роботи з 10.09.2009 по 12.05.2017 в Російській Федерації, а саме: в ТОВ «Фактор» і ТОВ «Устилужська транспортна компанія», у зв`язку з чим прийняв протиправне рішення від 28.01.2020 за №165 про відмову у призначенні пенсії.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року у справі №300/2512/20 у задоволенні позову відмовлено. 
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що відповідач станом на момент прийняття рішення від 28.01.2020 за №165 не мав правових підстав для зарахування позивачу періоду його роботи з 10.09.2009 по 12.05.2017 в Російській Федерації, а саме: в ТОВ «Фактор» і ТОВ «Устилужська транспортна компанія», оскільки із поданням заяви про призначення пенсії подавався оригінал трудової книжки. При цьому, документи про заробіток у спірний період було надано вже суду першої інстанції як додаткове підтвердження факту роботи ОСОБА_1 в Російській Федерації у період з 10.09.2009 по 12.05.2017.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому покликається на правильність висновків суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в листопаді 2019 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком.
Рішенням від 28.01.2020 за №165 відповідач відмовив у призначенні пенсії позивачу у зв`язку з відсутністю у ОСОБА_1 необхідного страхового стажу .
Вважаючи таку відмову відповідача протиправною та необґрунтованою, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач станом на момент прийняття оскарженого рішення про відмову в призначенні пенсії від 28.01.2020 за №165 не мав правових підстав зарахувати ОСОБА_1 період його роботи  з 10.09.2009 по 12.05.2017 в Російській Федерації, а саме: в ТОВ «Фактор» і ТОВ «Устилужська транспортна компанія», у зв`язку з чим були відсутні підстави для призначення позивачу пенсії.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно зі статтею 4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, одним з видів загальнообов`язкового державного соціального страхування є пенсійне страхування. При цьому відносини, що виникають за цим видом соціального страхування, регулюються законами, прийнятими відповідно до цих Основ. 
Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України, є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Цим Законом держава визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим       Законом       пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Відповідно до частини 1 статті 44 цього ж Закону заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Згідно з частиною 1 статті 58 Закону України Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» Пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду.
Відповідно до частини 1 статті 40 цього ж Закону для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв. Заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.
Також згідно зі статтею 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від   05.11.1991   за №1788-XII (далі – Закон №1788-XII) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Крім того, згідно зі статтею 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.  До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі – Порядок №637). 
Відповідно до пункту 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Наказом Міністерства праці України №58 від 29.07.1993 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників.
Згідно з пунктом 1.1 «Загальні положення» Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Таким чином, на підставі системного аналізу наведених вище приписів нормативно-правових актів можна дійти висновку, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.
У справі встановлено, що у трудовій книжці ОСОБА_1 , серед іншого, містяться записи: 01.01.1999 – прийнятий на роботу у ВПБ Рогатинського «Племпідприємства» оператором по вирощуванню свиней на підставі наказу №134 від 01.01.1999; 01.09.1999 – звільнений з роботи на підставі наказу №26 від 01.09.1999; 05.11.2018 – прийнятий на роботу на посаду тракториста до ФОП ОСОБА_2 на підставі наказу №МА042-046 від 02.11.2018; 12.11.2018 – звільнений з роботи за власним бажанням на підставі наказу №МА011-046 від 12.11.2018.
У період з 02.09.1999 по 04.11.2018, який охоплює спірний період (10.09.2009 по 12.05.2017) у трудовій книжці позивача відсутні будь-які записи про роботу, в тому числі і в Російській Федерації, а саме: в ТОВ «Фактор» і ТОВ «Устилужська транспортна компанія».
Крім того, як видно зі змісту заяви позивача від 21.01.2020, ОСОБА_1 наполягає на прийомі документів та стверджує, що трудова книжка з відображеними періодами роботи з 2012-2017 буде долучена до пакету поданих ним документів пізніше (а.с.41).
Вказана обставина підтверджує факт того, що відповідачу до заяви про призначення пенсії позивачем не було долучено трудову книжку із записами про спірний період роботи в Російській Федерації, а саме: в ТОВ «Фактор» і ТОВ «Устилужська транспортна компанія».
Разом з тим, позивачем надано суду першої інстанції копію відповіді за №10-02/27374 без проставлення печатки, а також копію трудової книжки. Однак з додатково наданої суду першої інстанції копії трудової книжки неможливо встановити зміст вказаного документа, оскільки такий є нечитабельним. З огляду на вказане суд першої інстанції дійшов вірного висновку про неврахування вказаної письмової копії документа, як доказу у цій справі.
Такі висновки про необхідність надання читабельних документів узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, яка міститься в ухвалах від 15.01.2018 у справі №820/3259/17, від 23.01.2020 у справі №675/2698/16-а, від 03.01.2020 у справі №826/4280/18.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що вказані документи не були надані відповідачу станом на момент подачі заяви про призначення пенсії у листопаді 2019 року, а надані суду першої інстанції 16.11.2020, тобто через 1 рік після подачі такої заяви до пенсійного органу про призначення пенсії. 
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що копія трудової книжки, яка подавалася позивачем із заявою про призначення пенсії та долучена до позовної заяви відмінна від копії трудової книжки, яка була надана суду першої інстанції в якості доказу роботи позивача в Російській Федерації.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на момент винесення відповідачем рішення від 28.01.2020 за №165, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області діяло правомірно, оскільки до заяви про призначення пенсії за віком не було додано документів, які б підтверджували факт роботи позивача в Російській Федерації у період з 10.09.2009 по 12.05.2017.
Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» врегульовано Порядком надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до цього Закону, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 за №22-1 (далі – Порядок).
Перелік документів, що додаються до заяви про призначення, перерахунку та поновлення пенсії визначений розділом 2 цього Порядку.
Згідно з підпунктом 2 пункту 2.1 Порядку до заяви додаються документи про стаж для призначення пенсії, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637.
Відповідно до пункту 4.7 Порядку право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.
Згідно з вимогами Порядку № 637 трудовий стаж встановлюється на підставі інших, ніж трудова книжка, документів, лише у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
У спірному випадку, на момент подання ОСОБА_1 заяви про призначення пенсії та на момент прийняття відповідачем рішення від 28.01.2020 за №165, у трудовій книжці позивача  були відсутні записи про його роботу з 10.09.2009 по 12.05.2017 в Російській Федерації, а саме: в ТОВ «Фактор» і ТОВ «Устилужська транспортна компанія».
Крім того, встановлено, що відповідачу разом із заявою про призначення пенсії позивач надав копію заяви про прийняття на посаду машиніста бульдозера від 16.05.2012 (а.с.39, зворот); копію наказу №35 від 12.05.2017 про прийняття на роботу ОСОБА_1 , трудовий договір від 16.05.2012 за №О-03/2012 (а.с.39); копію наказу про припинення трудового договору з робітником від 12.05.2017 за №35 (а.с.40).
Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про сумнівність достовірності відображених у вказаних документах даних, оскільки проставлений відбиток печатки на копіях наказів не містить ідентифікаційного коду організації, в даному випадку ООО «Устилужська транспортна компанія», а також невідомо в якому місті та за якою адресою знаходиться підприємство.
Також в копії наказу №35 від 12.05.2017 про прийняття на роботу ОСОБА_1 вказаний трудовий договір від 16.05.2012 за №О-03/2012 (а.с.40), а в копії наказу про припинення трудового договору з робітником від 12.05.2017 за №35 вказаний трудовий договір від 16.05.2013 за №ТД-003И/2013, тобто інший трудовий договір (а.с.40).
При цьому, позивач разом із заявою про призначення пенсії не надав відповідачу будь-яких документів, які б підтверджували факт його роботи в Російській Федерації в ТОВ «Фактор».
Аналізуючи фактичні обставини справи у сукупності з наведеними вище приписами нормативно-правових актів, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що відповідач станом на момент прийняття рішення про відмову в призначенні позивачу пенсії від 28.01.2020 за №165 не мав правових підстав зарахувати ОСОБА_1 період його роботи  з 10.09.2009 по 12.05.2017 в Російській Федерації, а саме: в ТОВ «Фактор» і ТОВ «Устилужська транспортна компанія», у зв`язку з чим були відсутні підстави для призначення позивачу пенсії. Отже, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 28.01.2020 за №165 є правомірним, а тому не підлягає скасуванню.
Доводи позивача, що період його роботи з 10.09.2009 по 12.05.2017 в Російській Федерації, а саме: в ТОВ «Фактор» і ТОВ «Устилужська транспортна компанія», є підтвердженим у встановленому порядку, не відповідають фактичним обставинам справи, а тому колегія суддів такі до уваги не приймає.
Крім того, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити, що позивач може повторно звернутися до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за наявності відповідних підстав для виходу на пенсію та подання відповідних документів, які підтверджують страховий (трудовий) стаж позивача. 
Таким чином, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову.
В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове. 
Міркування і твердження позивача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.
Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Керуючись ч.3 ст. 243, ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року у справі № 300/2512/20 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 15 квітня 2021 року