ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4706/21 Справа № 180/131/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Янжула О. С. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 року                                                                        м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі
апеляційними скаргами  ОСОБА_1 , Акціонерного товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" 
на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2021 року 
по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, внаслідок виконання трудових обов`язків, –

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2021 року позивач звернувся до Марганецького міського суду Дніпропетровської області з позовом до Акціонерного товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, внаслідок виконання трудових обов`язків.
       Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 знаходився у трудових відносинах з АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат». За час роботи на даному підприємстві він у 2011 році отримав травму на виробництві та професійні захворювання, які обумовлені умовами в яких він працював. Вібрація, важкість праці, хімічні речовини, фізичні навантаження, шум, пил сприяли розвитку професійних захворювань.
       Первинним оглядом МСЕК Серії 12 ААА № 078535 від 19.11.2019 року ОСОБА_1 було встановлено 60% втрати працездатності та третю групу інвалідності за професійним захворюванням. При переоглядах, втрату працездатності залишено без змін, дата чергового переогляду - 01.11.2021 року.
       Позивач зазначив, що внаслідок втрати професійної працездатності у нього наявна моральна шкода, оскільки він втратив професійну працездатність, було порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки, позбавлений права реалізувати свої звички та бажання, постійно виникають складнощі у зв`язку із загальною слабкістю, втомою, постійними болями. 
       Позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 130 000 гривень, без урахування податку з доходів фізичних осіб, та витрати на правничу допомогу.

       Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2021 року позовні вимоги задоволено частково.
       Стягнуто з Акціонерного Товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у відшкодування моральної шкоди 120 000 (сто двадцять тисяч) гривень 00 копійок, з утриманням податку та обов`язкових платежів.
В задоволенні решти позовних вимог — відмовити.
       Стягнуто з Акціонерного Товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" судовий збір на користь держави в розмірі 908 грн.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити рішення стягнувши відшкодування моральної шкоди у розмірі 130 000 грн. та правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.
Вважає, розмір моральної шкоди, стягнутої на користь позивача, заниженим, який не відповідає глибині моральних страждань позивача та принципу розумності, виваженості і справедливості. 

В апеляційній скарзі відповідач АТ "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат", посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити рішення, зменшивши відшкодування моральної шкоди з 120 000 грн. до 65 000 грн.
       Апелянт вважає, що розмір моральної шкоди, стягнутий судом першої інстанції, не відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості.
       Крім того, суд не врахував, що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці.

       У відзиві позивач ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції змінити, стягнувши з АТ "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" відшкодування моральної шкоди у розмірі 130 000 грн. та правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Сторони по справі повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга АТ "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

       Згідно до ст.ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.
       Статтею 13 ЦПК України визначено, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
       У відповідності до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
       Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
       Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
       Згідно положень статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
       Згідно ч.1 ст.1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.
       У судовому засіданні встановлено, що позивач знаходився у трудових відносинах з АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат», що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с.6-12).
       З 07.08.1986 року по 05.08.1987 року ОСОБА_1 працював на на посаді токаря механозбирального цеху Марганецькому рудоремонтному заводі виробничого об`єднання по ремонту гірничого обладнання “Кривбасрудоремонт”.
       З 31.08.1987 року по 20.11.1987 року ОСОБА_1 працював на посаді токаря енерго — механічного відділу Дніпропетровського виробничого комбінату ДОСААФ.
       З 09.01.1990 року по 31.07.1990 року ОСОБА_1 працював на посаді токаря ремонтно — механічного цеху Дніпропетровського заводу важких пресів.
       З 30.08.1990 року по 20.12.1990 року ОСОБА_1 працював на посаді транспортувальника ткацького цеху № 2 Марганецької срічкоткацької фабрики.
       З 20.12.1990 року по 26.02.1992 року ОСОБА_1 працював на посаді помічника майстра кацького цеху № 2 Марганецької срічкоткацької фабрики.
       З 02.03.1992 року по 21.07.1992 року ОСОБА_1 працював на посаді гірника підземного шахти № 8 Марганецького гірничо-збагачувального комбінату.
       З 27.08.1992 року по 18.08.1994 року ОСОБА_1 працював на посаді монтажника зовнішніх трубопроводів дільниці № 1 спеціалізованого управління № 6 тресту “Марганецьрудбуд”.
       З 08.08.1994 року по 12.07.1995 року ОСОБА_1 працював на посаді гірника підземного шахти № 8 Марганецького державного гірничо-збагачувального комбінату.
       З 12.07.1995 року по 14.05.1996 року ОСОБА_1 працював на посаді підземного стволового шахти № 8 Марганецького державного гірничо-збагачувального комбінату.
       З 11.08.1997 року по 01.09.1998 року ОСОБА_1 працював на посаді підземного колійного робітника шахти № 8 ВАТ “Марганецького гірничо-збагачувального комбінату”.
       З 01.09.998 року по 01.04.2001 року ОСОБА_1 працював на посаді підземного стволового шахти № 8 ВАТ “Марганецького гірничо-збагачувального комбінату”.
       З 01.04.2001 року по 01.03.2009 року ОСОБА_1 працював на посаді підземного гірника очисного забою шахти № 8 ВАТ “Марганецького гірничо-збагачувального комбінату”.
       З 01.03.2009 року по 14.04.2012 року ОСОБА_1 працював на посаді підземного гірника очисного забою шахти № 8/2 ВАТ “Марганецького гірничо-збагачувального комбінату”.
       З 14.04.2012 року по 18.03.2017 року ОСОБА_1 працював на посаді підземного гірника очисного забою шахти № 3-5 ПАТ “Марганецького гірничо-збагачувального комбінату”.
       З 18.03.2017 року по 24.10.2018 року ОСОБА_1 працював на посаді підземного гірника очисного забою шахти № 9/10 АТ “Марганецького гірничо-збагачувального комбінату”.
       24.10.2018року ОСОБА_1 було звільнено з Марганецького гірничо-збагачувального комбінату з виходом на пенсію.

        ОСОБА_1 має загальний стаж роботи 32 роки 02 місяці 05 днів, за професією 17 років 06 місяців 23 дні.

       За час роботи на Марганецькому гірничо — збагачувального комбінаті ОСОБА_1 отримав професійне захворювання.

       30.09.2011 року було затверджено Акт № 38/5 про нещасний випадок, пов язаний з виробництвом, відповідно до якого встановлено нещасний випадок з ОСОБА_1 , який відбувся з ним 22.06.2011 року під час комплексу робіт по заміні в 18-тому Південному штреку вентилятора СВМ — 6 (а.с.13-14).
       12.09.2019 року лікарсько експертною комісією спеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я ДУ “Український науково — дослідний інституту промислової медицини” встановлено наявне у ОСОБА_1 професійне захворювання.
       13.09.2019 року відповідно до форми П-3 до Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, складено Повідомлення про хронічне професійне захворювання (отруєння) ОСОБА_1 у вигляді: вібраційної хвороби другої стадії від дії локальної вібрації з синдромом вегетативно — сенсорної полінейропатїї верхніх кінцівок, остеохондрозом у поєднанні з періартрозом ліктьових суглобів (ПФ другого ступеня), остеартрозом дрібних суглобів кистей та трофічними розладами на кистях, радикулопатія попереково — крижова L4, L5, S1 з вираженими порушенями біомеханіки хребта, стійким больовим і м`язово — тонічним синдромами, часто рецидивуючий перебіг з нейродистрофічними проявами у вигляді остеоартрозу у поєднанні з періартрозом колінних суглобів ( ПФ другого ступеня ), хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легенів першого стадії), група А, легенева недостатність першого — другого ступеня, нейросенсорна приглухуватість першого ступеня (з легким зниженням слуху ), виникли під час роботи на Марганецькому гірничо-збагачувальному комбінаті із-за важкої фізичної праці, фізичних навантажень, вібрації, пилу, шуму (а.с.24).
       Актом від 07 жовтня 2019 року розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання ( отруєння ) по формі П-4, в зафіксованому ОСОБА_1 діагнозі у вигляді: вібраційної хвороби другої стадії від дії локальної вібрації з синдромом вегетативно — сенсорної полінейропатії верхніх кінцівок, остеохондрозом у поєднанні з періартрозом ліктьових суглобів (ПФ другого ступеня), остеартрозом дрібних суглобів кистей та трофічними розладами на кистях, радикулопатія попереково — крижова L4, L5, S1 з вираженими порушенями біомеханіки хребта, стійким больовим і м`язово — тонічним синдромами, часто рецидивуючий перебіг з нейродистрофічними проявами у вигляді остеоартрозу у поєднанні з періартрозом колінних суглобів (ПФ другого ступеня), хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легенів першого стадії), група А, легенева недостатність першого — другого ступеня, нейросенсорна приглухуватість першого ступеня ( з легким зниженням слуху ) встановлено наявність шкідливих, для гірника очисного забою шахти № 9/10 АТ “Марганецький гірничо — збагачувальний комбінат” ОСОБА_1 умов праці, згідно з Державними санітарними нормами та правилами “Гігієнічна класифікація праці за показниками шкідливості на небезпечності факторів виробничого середовища, важкості трудового процесу”, затвердженими наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.04.2014 року № 248, а саме:
- по вмісту хімічних речовин в повітрі робочої зони — 3 класу 2 ступеню “Шкідливі”;
- по рівню шуму — 3 класу 2 ступеню Шкідливі ;
- по рівню локальної вібрації — 3 класу 2 ступеню “Шкідливі”;
- по показникам мікроклімату — 3 класу 2 ступеню “Шкідливі”;
- по важкості праці — 3 класу 2 ступеню “Шкідливі”;
- по напруженості праці — 3 класу 2 ступеню “Шкідливі”;
- по загальному оцінюванню — 3 класу 2 ступеню “Шкідливі” (а.с.25-26).

       У зв`язку з хронічними професійними захворювання ОСОБА_1 вимушений звертатися до закладів охорони здоров`я за професійною медичною допомогою.
       Відповідно до акта огляду медико — соціальної експертної комісії 19.11.2019 року ОСОБА_1 надано Довідку серії 12 ААБ № 017630 з встановленням третьої групи інвалідності, пов`язаної з професійним захворюванням (а.с.27).

       Відповідно до Довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії 12 ААА № 078535 від 19.11.2019 року ОСОБА_1 визначено 60 % втрати працездатності (а.с.27).
       Відповідно до акта огляду медико — соціальної експертної комісії 22.10.2020 року ОСОБА_1 надано Довідку серії 12 ААБ № 627336 з встановленням третьої групи інвалідності, пов`язаної з професійним захворюванням(а.с.29).
       Відповідно до Довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії 12 ААА № 079330 від 22.10.2020 року ОСОБА_1 визначено 60 % втрати працездатності (а.с.28).
       Відповідно до інформаційної довідки про умови праці, затвердженої т.в.о. начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області Катченко В.Є. від 17 липня 2019 року, на робочому місці ОСОБА_1 концентрація пилу фіброгенної дії з вмістом диоксиду кремнію більш ніж на 10% перевищує нормативне значення в 2,9 рази, концентрація оксиду марганцю — в 1,66 рази по ГОСТ 12.1.0005-88 Общие санитарно — гигиенические требования к воздуху рабочей зоны“ (а.с.31-37).
       Суд, на підставі медичних документів позивача у зв`язку з отриманими професійними захворюваннями, правильно встановив, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання та хвилювання. 
       Колегія суддів погоджується із висновком суду, щодо обов`язку відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду спричинену втратою здоров`я на виробництві, вважає його законним і обґрунтованим.
       У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.
       Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
       Статтею 153 Кодексу законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.        Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.
       Згідно абзацу 9 пункту 5 Рішення Конституційного Суду України №20-рп/2008 від 08.10.2008 року, положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу І Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до вказаного закону. Проте, право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст.1167 ЦК України та ст.237-1 КЗпПУ їм надано право відшкодувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавством розподіл обов`язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам ст.22 Конституції України.
       Частина 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
       Відповідно до ст.23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. 
       Так, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.
       Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.
       Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».
       Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини – головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України).
       Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що підприємство не вчиняло будь – яких протиправних дій, які б знаходились у причинному зв`язку з ушкодженням здоров`я та заподіянню моральних страждань позивачу, оскільки згідно Актом № 38/5 форми Н-1 від 30.11.2011 року, підставою нещасного випадку зазначено “привлечение к работе работников не по специальности (профессии)(а.с.13-14).
       Крім того, відповідно до інформаційної довідки про умови праці, затвердженої т.в.о. начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області Катченко В.Є. від 17 липня 2019 року, на робочому місці ОСОБА_1 концентрація пилу фіброгенної дії з вмістом диоксиду кремнію більш ніж на 10% перевищує нормативне значення в 2,9 рази, концентрація оксиду марганцю — в 1,66 рази по ГОСТ 12.1.0005-88 Общие санитарно — гигиенические требования к воздуху рабочей зоны“ (а.с.31-37).
       Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд не врахував, що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи,  ОСОБА_1 має загальний стаж роботи 32 роки 02 місяці 05 днів, за професією 17 років 06 місяців 23 дні, за час роботи на Марганецькому гірничо — збагачувального комбінаті позивач отримав професійне захворювання.

       Колегія суддів погоджується з розміром моральної шкоди, присудженої судом першої інстанції, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до положення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу фізичних, душевних страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат, їх тривалості, можливості відновлення тощо та з урахуванням всіх обставин справи. Крім того, враховано характер отриманих професійних захворювань, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів, відсоток втрати ним професійної працездатності в розмірі 60 %, визнання позивача особою з інвалідністю третьої групи, стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. 

       Зокрема, судом враховано, що при виконанні трудових обов`язків здоров`ю позивача була заподіяна шкода, судом враховано характер отриманого професійного захворювання, розмір втрати працездатності, постійний характер страждань, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності змін його здоров`я, розміру втрати працездатності, оскільки позивач повинен докладати додаткових зусиль та витрачати час для організації свого життя, так як потребує постійного лікування, що суттєво ускладнює можливість позивача задовольняти буденні потреби. 

       Тому доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом розмір моральної шкоди визначено без урахування засад розумності, виваженості та справедливості, залишено поза увагою роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди» колегія суддів не бере до уваги з вищенаведених підстав. 

       Таким чином, перевіряючи рішення місцевого суду в частині щодо розміру завданої позивачу моральної шкоди, колегія суддів враховує значні тяжкі зміни його життєвих зав`язків, ступінь втрати ним професійної працездатності, та те, що на теперішній час ступінь втрати ним професійної працездатності та інвалідність не встановлені позивачу та апелянту у справі на безстроково, глибину фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого та позбавлення його можливості їх реалізації, тривалість та характер моральних переживань, що пов`язані з перенесенням позивачем фізичного болю, необхідністю вжиття додаткових зусиль для організації свого життя у зв`язку зі ушкодженням здоров`я, інших обставин справи, з урахуванням вимог розумності і справедливості, та вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди суму 120 000 грн.
       Колегія суддів вважає неприйнятними посилання як позивача так і відповідача в апеляційних скаргах щодо розміру стягнутої моральної шкоди, який на думку колегії суддів відповідає засадам розумності та справедливості. 
       Що стосується стягнення витрат за надання правничої допомоги, колегія суддів приходить до наступного.
       Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);
3) розподіл судових витрат між сторонами(стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК Українисудові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Такая правова позиція узгоджується із постановою ВС ВС від 13.01.2021 по справі № 596/2305/18.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України.
       Разом із тим у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
       Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
       При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
       Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, наведеного в частині четвертій статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
       Таким чином, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
       Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).
       Вказана правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони узгоджується із правовою позицією, викладеною: в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19; у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 (провадження № 61-2679св20), від 19 серпня 2020 року у справі № 195/31/16-ц (провадження № 61-15811св19); у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: від 18 листопада 2020 року у справі № 922/3706/19, від 17 грудня 2020 року у справі № 922/3708/19.
Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
       Наведене правове обґрунтування надає можливість суду ефективно захистити порушені права заявника, забезпечити реалізацію принципу цивільного судочинства - відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, але у порядку, передбаченому законом.

       Як вбачається із матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги суду першої інстанції було надано: 
       - договір про надання правничої допомоги від 27 грудня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Чепурновим В.І. (а.с.38);
       - копію адвокатського посвідчення №2211 та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 2533 виданих на ім`я ОСОБА_2 (а.с.39);
       - ордер Серії ДП № 01/003 від 27.12.2020 року (а.с.40); 
       - квитанцію про отримання адвокатом грошових коштів від 27.12.2020 року . Всі надані документи не посвідчені відтиском печатки адвоката (а.с.41).

       Відмовляючи у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду документів, які свідчать про оплату адвокату гонорару, пов`язаного із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку, оскільки квитанція особи, яка надає правову допомогу, не є належним та допустимим доказом такої оплати, отже відсутні підстави для стягнення витрат на користь позивача за договором про надання правової допомоги.

       Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком, зважаючи на наступне.

       У пункті 4 статті 1, частині третій та п`ятій статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
       Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
       Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
       Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
       Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
       При встановленні розміру гонорару України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.
       Також згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
       Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
       Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
       Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
       Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.
       Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
       Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandisрішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited»проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
       Як вбачається із матеріалів відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не заявив клопотання, відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України. про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу. 
       В той час коли, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.
       Крім того, у Постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.04.2020 року по справі № 727/4597/19 колегією суддів зроблено висновки, що профільний закон «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату, а оскільки адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність до них не можуть бути застосовані положення Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», Положення «Про форму та зміст розрахункових документів», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 21 січня 2016 року №13 та Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року № 148 оскільки останні не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку та не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність. У вказаній постанові Верховний Суд також зазначає, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката та одночасно доходить висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанцію, довідку, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. 
       Отже, як випливає з вищевикладеної позиції Верховного Суду, видана адвокатом квитанція, довідка або інший документ, складений у довільній формі на підтвердження отримання від клієнта готівкових коштів за надання правової допомоги разом із договором про надання правової допомоги (актами виконаних робіт тощо) є належним доказом для підтвердження витрат учасника справи на професійну правничу допомогу.
       Враховуючи, вищевикладене, колегія приходить до висновку про необхідність стягнення з Акціонерного Товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" (ідентифікаційний код юридичної особи 00190911 згідно ЄДРПОУ, місцезнаходження: 53400, Дніпропетровська область, м. Марганець, вул. Єдності, 62) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт НОМЕР_2 , ІПН- НОМЕР_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , судові витрати, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу, у розмірі 15 000 грн., що на думку апеляційного суду, не виходить за розумні межі визначення розміру гонорару.         Витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними з наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. 
       Згідно положення, закріпленого в п. 2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674 в редакції, чинній на момент постановлення рішення судом першої інстанції, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.
       Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
       Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.
       Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.
       Такий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року, справа № 761/11472/15-ц.
       Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
       Так, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
       Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 1 200 грн. 
       Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). 
       Також, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
       Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
       Отже, колегія дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та відмови у задоволенні апеляційної скарги Акціонерного товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат", скасування рішення в частині розподілу судових витрат та ухвалення нового судового рішення в цій частині.
        Керуючись ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, –
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково. 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" – залишити без задоволення.
Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2021 року – скасувати в частині розподілу судових витрат та у скасованій частині ухвалити нове судове рішення.
Стягнути з  Акціонерного Товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" (ідентифікаційний код юридичної особи 00190911 згідно ЄДРПОУ, місцезнаходження: 53400, Дніпропетровська область, м. Марганець, вул. Єдності, 62) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт НОМЕР_2 , ІПН- НОМЕР_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , судові витрати, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу, у розмірі 15 000 грн. 
       Стягнути з Акціонерного Товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" (ідентифікаційний код юридичної особи 00190911 згідно ЄДРПОУ, місцезнаходження: 53400, Дніпропетровська область, м. Марганець, вул. Єдності, 62) судовий збір на користь держави в розмірі 1 200 грн.
В іншій частині рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 27 травня 2021 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко