справа № 755/5595/20
провадження № 22-ц/824/6598/2021
головуючий у суді І інстанції Гаврилов О.В.
 
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
 
ПОСТАНОВА
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
      1 червня 2021 року                                                                                      м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У квітні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог, вказував, що 18 квітня 2007 року сторони зареєстрували шлюб, від якого мають дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач є громадянкою Російської Федерації та має посвідку на постійне проживання в Україні. Позивач є власником однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 . 22 березня 2017 року позивач зареєстрував
ОСОБА_2 за вищевказаною адресою. Однак сімейні відносини не склалися. Відповідач добровільно забрала більшість своїх особистих речей, а також речі дитини та виїхала із зазначеної квартири без повідомлення свого нового місця проживання. З лютого 2018 року відповідач з дитиною добровільно не проживає в квартирі АДРЕСА_1 , не користується нею, не здійснює своїх обов`язків щодо утримання квартири. Оскільки відповідач вже довгий час не проживає та не з`являється в квартирі, в якій вона зареєстрована, позивач вважав, що є підстави для визнання її такою, що втратила право користування житлом.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
 Не погоджуючись із указаним рішенням суду представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Білоцька Т.В.звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.
 Зазначає, що у матеріалах справи містяться докази того, що позивач є власником квартири  АДРЕСА_1 , а саме витяг від 27 лютого 2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно,  Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
Також, на підтвердження права власності на квартиру АДРЕСА_1 , долучає до апеляційної скарги витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно,  Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 15 березня 2021 року.
Вважає, що оскільки відповідач вже довгий час не проживає та не з`являється в квартирі АДРЕСА_1 , в якій вона зареєстрована, її може бути визнано такою, що втратила право користування житлом.
Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Білоцька Т.В. просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилась.
З матеріалів справи убачається, що єдиним відомим позивачу та суду першої інстанції місцем реєстрації ОСОБА_2 є: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією посвідки на постійне проживання, Витягом з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні та довідкою з Електронного реєстру територіальної громади міста Києва від 16 квітня 2020 року. Інформація щодо наявності іншої адреси місця проживання чи реєстрації указаних осіб не встановлена, оскільки кореспонденція, яка надсилалася на відповідну адресу, поверталася до суду із відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання», судом було зроблено оголошення на сайті Судової влади про виклик ОСОБА_2 до суду та повідомлено про розгляд справи.
Отже відповідач є такою, що повідомлена належним чином про розгляд справи, про причини неявки суд не повідомляла.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі частини 2 статті 372 ЦПК України.
Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог, а саме вказав, що позивачем не доведено порушення відповідачем його прав саме, як власника квартири. 
Апеляційний суд не погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Судом встановлено, що з 18 квітня 2007 року сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі (а.с.16), який розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 липня 2020 року (а.с.49-51).
Згідно витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні та отриманими судом відомостями з електронного реєстру територіальної громади м. Києва, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 06 грудня 2014 року; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 22 березня 2017 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 22 березня 2017 року; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 08 жовтня 2018 року (а.с.18, 33).
Як убачається з Акта про не проживання особи від 18 січня 2019 року, складеного та підписаного ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , особи яких перевірено головним інженером ТОВ «Комфорт-Таун» ОСОБА_10 та майстром будинку ОСОБА_8 (а.с.40), та Акта про не проживання особи від 19 червня 2019 року, складеного та підписаного ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , особи яких перевірено головним інженером ТОВ «Комфорт-Таун» ОСОБА_10 та майстром будинку ОСОБА_8 (а.с.18), цими актами вказані в них особи підтверджують, що станом на 18 січня 2019 року та 19 червня 2019 року в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2 фактично не проживає.
Звертаючись до суду першої інстанції із позовом ОСОБА_1 вказував, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 19 листопада2014 року та посилався на відповідний витяг з Державного реєстру.
До апеляційної скарги представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом     Білоцькою Т.В. були додані:
-              Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 27 лютого 2020 року.
-              Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 15 березня 2021 року.
Відповідно до частин другої - третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Так, відповідно до частин другої, восьмої, десятої статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.
Доводи позивача про те, що ці докази подавалися ним до суду першої інстанції не підтверджені у встановленому законом порядку.
Проте, апеляційний суд бере до уваги, що відповідно до п. 3 ч.1 ст. 189 ЦПК України одним із завдань підготовчого провадження є визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів.
У підготовчому засіданні суд, зокрема, може роз`яснювати учасникам справи, які обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути подані тим чи іншим учасником справи; з`ясовує, чи повідомили сторони про всі обставини справи, які їм відомі; з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше (п.п.5, 6, 7, ч. 2 ст. 197 ЦПК України).
За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Водночас положеннями п. 3-4 ч.5 ст. 12 ЦПК України передбачено, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Як убачається із матеріалів справи розгляд справи у суді першої інстанції проводився за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін у судове засідання, тому суд не з`ясував у позивача чи ним були подані всі докази на підтвердження обставин, викладених у позові та не роз`яснював, які обставини входять до предмета доказування та які докази мають бути подані тим чи іншим учасником справи та наслідки вчинення чи невчинення відповідних процесуальних дій.
Поряд з цим, однією із підстав для відмови у задоволенні позову суд першої інстанції вказав на відсутність доказів, права власності позивача на квартиру АДРЕСА_1 .
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 N 14).
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що подані позивачем ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції докази мають істотне значення для правильного вирішення справи, які не були подані до суду першої інстанції з поважних причин, а тому такі докази беруться апеляційним судом до уваги.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.(ч.ч.1,2 ст. 77 ЦПК України)
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).
 Як убачається із позовної заяви, позивач просив визнати відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 .
Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з даним позовом позивач указує на наявність у нього права власності на спірне майно та те, що з лютого 2018 року відповідач з дитиною добровільно не проживає в квартирі, не користується нею, не здійснює своїх обов`язків щодо утримання квартири.
Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен громадянин має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.
Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вони проживають, що суттєво відрізняє їхній правовий статус від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема, право розпорядження цим майном. Разом із тим їм належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (стаття 405 ЦК України). Проте член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Обмеження (позбавлення) права користування житлом можуть обумовити тільки такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 не проживає в належній          ОСОБА_1 квартирі з лютого 2018 року, що також підтверджується Актом про не проживання особи від 18 січня 2019 року, складеного та підписаного ОСОБА_5 ,   ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , особи яких перевірено головним інженером ТОВ «Комфорт-Таун» ОСОБА_10 та майстром будинку ОСОБА_8 (а.с.40), та Акту про не проживання особи від 19 червня 2019 року, складеного та підписаного ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , особи яких перевірено головним інженером ТОВ «Комфорт-Таун» ОСОБА_10 та майстром будинку ОСОБА_8 (а.с.18), цими актами вказані в них особи підтверджують, що станом на 18 січня 2019 року та 19 червня 2019 року в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2 фактично не проживає.
Доказів того, що ОСОБА_2 чинилися перешкоди у користуванні спірним помешканням, до справи не долучено.
За таких обставин, висновок суду першої інстанції про недоведеність підстав для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірною квартирою не відповідає обставинам справи.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
   Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У відповідності до вимог Закону України «Про судовий збір» при зверненні до суду з даним позовом в квітні 2020 року позивач сплатив судовий збір в розмірі 840,80 грн.
           За подання апеляційної скарги позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1261,20 грн, як того передбачає Закон України «Про судовий збір».
           Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
           Беручи до уваги, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2102 грн. (840,80+1261,20).
 
Керуючись ст.ст.268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 2 102 (дві тисячі сто дві) грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
 
Повний текст постанови складено 4 червня 2021 року.
 
Головуючий                                                                     Т.О. Писана
 
Судді                                                                                  К.П. Приходько
 
                                                                                            С.О. Журба