Постанова
Іменем України
                                                                             
19 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 761/15795/17
провадження № 61-17189св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Крата В. І., Русинчука М. М., 
 
учасники справи:
 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі – Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, публічне акціонерне товариство «Банк Форум», 
 
розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 , підписану адвокатом Маринушкіним Арсеном Григоровичем, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 березня 2019 року в складі судді Макаренко І. О. та на постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року у складі колегії суддів Верланова С. М., Кашперської Т. Ц., Фінагєєва В. О.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, у якому з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 25 вересня 2018 року просила стягнути солідарно з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ПАТ «Банк Форум» на свою користь заборгованість у розмірі 25 418,22 дол. США.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що вона є кредитором (вкладником) ПАТ «Банк Форум», з яким у неї були укладені договори банківських вкладів та відкриті карткові рахунки. Постановою Правління Національного банку України від 13 червня 2014 року № 355 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Форум» було прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Форум». В подальшому рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 16 червня 2014 року № 49 вирішено розпочати процедуру ліквідації ПАТ «Банк Форум». 
 
Після віднесення банку до категорії неплатоспроможних на підставі постанови Національного банку України, згідно зі статтею 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» позивачу виплачено гарантовану суму відшкодування у розмірі 200 000 грн, а решту суми вкладу віднесено до кредиторських вимог, які на момент звернення до суду з даним позовом виплачено не було. 
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 25 березня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року, в задоволенні позову відмовлено.
 
Суди виходили з того, що після віднесення ПАТ «Банк Форум» до категорії неплатоспроможних позивачу була виплачена гарантована сума відшкодування у розмірі 200 000 грн, а залишкова сума вкладу є кредиторською вимогою та підлягає виплаті у черговості, визначеній частиною першою статті 52 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
 
Аргументи учасників справи
 
19 вересня 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, підписану представником, на вказані судові рішення та просила їх скасувати як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права та без урахування усталеної практики Європейського суду з прав людини, й ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Указує, що суди першої та апеляційної інстанцій помилково застосували до спірних правовідносин положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не застосувавши положення Конституції України як норми прямої дії.
 
Вважає, що застосований Закон суттєво звужує права вкладників, порушує їх рівність, внаслідок чого може виникнути ситуація, коли фізична особа (вкладник) протиправно позбавляється права власності на вклад, що не відповідає основним принципам конституційних прав людини, які повинна забезпечити держава, а також практиці Європейського суду з прав людини.
 
Зазначає, що суди не звернули увагу на те, що процедура позбавлення (обмеження) користування майном (грошовими коштами) у визначений спеціальним законом спосіб не відповідає принципу пропорційності (справедливої рівноваги між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав конкретної особи). Суди не врахували, що створенням законодавчих перешкод у поверненні коштів, які належать позивачеві на праві власності, після виведення банку з ринку порушуються положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції.
 
У жовтні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на касаційну скаргу, в якій відповідач просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення – без змін, посилаючись на законність і обґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій. 
 
Вказував також, що з 04 липня 2019 року повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб як ліквідатора ПАТ «Банк Форум» припинені внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення ПАТ «Банк Форум» як юридичної особи.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження в справі. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 грудня 2019 року касаційне провадження зупинено до закінчення розгляду Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи № 264/5957/17.
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2021 року касаційне провадження в справі поновлено.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Форум» були укладені договори банківських вкладів, а саме: договір банківського вкладу №263L/1102/652621 від 08 листопада 2013 року та договір банківського вкладу №263L/1102/671629 від 03 січня 2014 року.
 
Згідно з постановою Правління Національного банку України №355 від 13 червня 2014 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Форум» було прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Форум».
 
Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №49 від 16 червня 2014 року вирішено розпочати процедуру ліквідації ПАТ «Банк Форум».
 
Після віднесення банку до категорії неплатоспроможних на підставі постанови Національного банку України, згідно зі ст.26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»ОСОБА_1 виплачено гарантовану суму відшкодування у розмірі 200 000 грн, а залишкову суму вкладу включено до акцептованих вимог кредиторів 4 черги.
 
Згідно з випискою по рахункам за період з 25 червня 2018 року по 07 листопада 2018 року, в рахунок задоволення вимог кредитора 4 черги згідно з рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 1805 від 25 червня 2018 року ОСОБА_1 виплачено 10 % від акцептованої суми у розмірі 29 813,29 грн.
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга подана до набрання чинності Закону України № 460-ІХ від              15 січня 2020 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», тому відповідно до пункту 2 прикінцевих та перехідних положень вищезазначеного закону розглядається у порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.
 
За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
У статті 540 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.
 
Відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.
 
Системний аналіз статей 540 та 541 ЦК дозволяє зробити висновок, що при існуванні множинності осіб у зобов`язанні виникають часткові зобов`язання. Тому кредитор у частковому зобов`язанні має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати свій обов`язок у рівній частці. Натомість солідарне зобов`язання виникає у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов`язання.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У пункті 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі N° 243/10982/15-ц (провадження № 14-81цс18) зроблено висновок, що «відповідно до частини першої статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Втім, у правовідносинах за участі позивача відсутній закон чи договір, що передбачають солідарну відповідальність Міністерства оборони України та військової частини на випадок заподіяння шкоди джерелом підвищеної небезпеки».
 
У пунктах 32 - 34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18) зроблено висновок, що «відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Законодавство України, чинне як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, не передбачає солідарного обов`язку страховика та страхувальника щодо відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП майну потерпілого. Відтак, помилковим є висновок судів першої й апеляційної інстанцій про стягнення солідарно з відповідачів страхового відшкодування, трьох процентів річних від простроченої суми, а також інфляційних втрат».
 
У пунктах 47 - 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (провадження № 14-386цс18) зроблено висновок, що «у цій справі позивач вважав, що у відповідачів є солідарний обов`язок виплатити йому страхове відшкодування, і цей обов`язок виник з однієї підстави - настання страхового випадку. Тому позивач пред`явив до обох відповідачів однакову вимогу. Відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Законодавство України, чинне як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, не передбачає такого солідарного обов`язку, на виконання якого страховик потерпілого заявив позовну вимогу до страхувальника, який заподіяв шкоду майну, та його страховика».
 
У пунктах 69 - 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 712/21651/12 (провадження № 14-526цс18) зроблено висновок, що «відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Ні Закон № 4452-VI, ні інші акти законодавства не передбачають солідарний обов`язок приймаючого та неплатоспроможного банків щодо зобов`язань останнього при його виведенні з ринку на підставі пункту 3 частини другої статті 39 Закону № 4452-VI. Суд апеляційної інстанції встановив, що договір від 19 червня 2015 року про передачу приймаючому банку активів і зобов`язань неплатоспроможного банку не створює солідарного обов`язку для ПАТ АБ «Укргазбанк» з ПАТ «АКБ«Київ» щодо повернення коштів позивачеві».
 
Процедура виведення неплатоспроможних банків із ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (тут і надалі - в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
 
Відповідно до пункту 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом гарантування вкладів фізичних осіб стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.
 
Згідно з пунктом 6 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.
 
Виходячи зі змісту положень пунктів 6, 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у спорах, пов`язаних із виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.
 
Згідно з підпунктами 1, 2 частини п`ятої статті 36 цього Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.
 
У пункті 1 частини шостої статті 36 Закону установлено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п`ятої цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.
 
Відповідно до частини першої статті 26 Закону Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття того рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 грн.
 
З дня призначення уповноваженої особи Фонду припиняються всі повноваження органів управління банку та наступають наслідки, встановлені статтею 46 Закону. Уповноважена особа Фонду затверджує перелік вимог кредиторів, після чого задоволення цих вимог здійснюється в порядку черговості, встановленої статтею 52 Закону. Зокрема, вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, погашаються у четверту чергу.
 
У частині четвертій статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року в справі № 755/17365/15-ц (провадження № 14-296цс18) зазначено, що «правовідносини, щодо яких виник спір, обумовлені наявністю кредиторських вимог (майнових вимог фізичної особи до суб`єкта господарювання - банку, що ліквідується), які перевищують встановлений законом граничний розмір гарантованого державою відшкодування за вкладом і задовольняються у порядку черговості, визначеної статтею 52 Закону, за рахунок коштів, одержаних внаслідок продажу майна банку. Вимоги вкладників-фізичних осіб у частині, що перевищує гарантовану суму відшкодування за вкладом, сплачену вкладнику Фондом, задовольняються у четвертій черзі (пункт 4 частина перша статті 52 Закону). Заявлені у цій справі позовні вимоги не пов`язані з виплатою гарантованої державою суми відшкодування, адже, як встановили суди першої й апеляційної інстанцій, позивач таке відшкодування вже отримала, а зумовлені невиконанням банком зобов`язань за договором депозиту щодо повернення суми вкладу, яка перевищує встановлений законом граничний розмір гарантованого державою відшкодування за вкладом. З огляду на вказане спір є приватноправовим, а висновки судів першої й апеляційної інстанції щодо юрисдикції спору – обґрунтованими».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року в справі № 381/622/17 (провадження № 14-98цс20) зроблено висновок, що «вкладник, у якого виник спір із банком стосовно повернення коштів за договором банківського вкладу, строк якого закінчився до запровадження у банку тимчасової адміністрації (якщо такий вкладник не звертався до Фонду чи його уповноваженої особи із заявою про включення його вимог до реєстру вкладників або реєстру акцептованих вимог кредиторів банку), може звернутися до суду з позовом про стягнення з банку заборгованості за відповідним договором банківського вкладу. Запровадження в банку тимчасової адміністрації та початок процедури його ліквідації не забороняють задовольнити позов до такого банку про стягнення з нього коштів на користь вкладника у спорі щодо виконання зобов`язань за договором банківського вкладу, строк якого закінчився до введення в банку тимчасової адміністрації. Таке рішення суду є підставою для звернення вкладника за Законом № 4452-VI до Фонду та/або його уповноваженої особи із заявою про включення вимог кредитора банку в межах гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом до реєстру вкладників, а вимог на суму, що перевищують гарантоване Фондом відшкодування, – до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку, які задовольняються з урахуванням черговості, встановленої статтею 52 Закону № 4452-VI. Зазначене рішення суду про стягнення з неплатоспроможного банку на користь вкладника заборгованості за договором банківського вкладу на таку черговість не впливає і не змінює її».
 
Аналіз матеріалів справи свідчить, що на момент запровадження в ПАТ «Банк Форум» тимчасової адміністрації (14 березня 2014 року) строк дії договорів банківського вкладу №263L/1102/652621 від 08 листопада 2013 року та №263L/1102/671629 від 03 січня 2014 року не закінчився.
 
Установивши, що спірні правовідносини з повернення банківських вкладів виникли після запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк Форум», а позивачка отримала гарантовану суму відшкодування у розмірі 200 000 грн та 10% від акцептованих вимог кредитора в сумі 29 813,29 грн, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.
 
Доводи заявника про необхідність застосування до спірних правовідносин висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2309цс16, не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини в справах не є тотожними. У справі № 6-2309цс16 спірні правовідносини виникли стосовно обрахунку ФГВФО розміру відшкодування за вкладом з урахуванням зміни курсу долару США до гривні, а висновки Верховного Суду України стосувалися визначення предметної юрисдикції спору.
 
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень Верховного Суду.
 
Факт внесення 04 липня 2019 року, тобто після ухвалення судом першої інстанції оскарженого рішення, до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення ПАТ «Банк Форум» як юридичної особи в силу положень частини третьої статті 377 ЦПК України не може бути підставою для скасування судових рішень. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 756/1529/15, провадження № 14-242цс18).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 264/5957/17 (провадження № 14-37цс20) зазначено, що «рішення суду першої або апеляційної інстанції не можна скасувати в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі, зокрема через припинення шляхом реорганізації чи ліквідації після ухвалення такого рішення юридичної особи, яка була однією зі сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва відповідних прав та обов`язків такої юридичної особи, а рішення суду першої або апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим». 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржених судових рішень – без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , підписану адвокатом Маринушкіним Арсеном Григоровичем, залишити без задоволення. 
 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                          Н. О. Антоненко
 
                                                                                              В. І. Крат
 
                                                                                                                     М. М. Русинчук