Постанова
Іменем України                                       
07 квітня 2021 року
м. Київ
справа № 759/11132/16-ц
провадження № 61-18295св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого -Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
представник відповідача - ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Суханової Є. М., Сержанюка А. С., Гуля В. В., від 11 листопада 2020 року.
Короткий зміст позовної заяви та її обґрунтування 
У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом 
до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.
В обґрунтування свого позову зазначала, що 14 жовтня 2015 року вона надала відповідачу позику в розмірі 15 тис. доларів США, яку відповідач зобов`язався повернути до 14 листопада 2015 року; 20 грудня 2015 року вона надала відповідачу позику в розмірі 5 тис. доларів США до 20 березня 2016 року; 28 березня 2016 року - надала в позику 2 038,00 доларів США, 
1 тис. доларів США та 1 тис. євро, які відповідач зобов`язувався повернути 05 травня 2016 року, 25 травня 2016 року та 25 червня 2016 року відповідно. Відповідач свої зобов`язання за договорами позики не виконав. 
З урахуванням викладеного, уточнивши позовні вимоги, позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість у розмірі 
808 794,64 грн, з яких: сума основного боргу - 647 130,91 грн, а також відсотки за користування коштами - 137 181,68 грн, 3 % річних - 
24 482,05 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва, у складі судді Миколаєць І. Ю., від 10 липня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики від 14 жовтня 2015 року, 20 грудня 2015 року, 28 березня 2016 року у розмірі 21 342,45 доларів США та 1 173,85 Євро. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем борг був повернуто частково у розмірі 7 531,95 доларів США, а тому стягненню підлягає 21 342,45 доларів США та 1 173,85 Євро. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів від суми позики та 
3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, районний суд виходив із того, що оскільки відповідач здійснював часткове погашення заборгованості, не зазначаючи при цьому за яким саме договором повертаються кошти, а сторони не надали будь-яких розрахунків заборгованості з урахуванням повернутих сум, які могли бути перевірені, суд позбавлений можливості здійснити відповідні розрахунки заборгованості. 
Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 793 509,05 грн, з яких: 647 130,91 грн - сума основного боргу; 121 896,09 грн - проценти за користування грошовими коштами; 24 482,05 грн - три проценти річних. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Постановою Верховного Суду від 29 січня 2020 року постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року в частині стягнення процентів за договором позики та 3 % річних від простроченої суми скасовано, справу у цій частині передано на новий апеляційний розгляд. Постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми основного боргу за договором позики залишено без змін. 
Постановою Київського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 липня 2018 року в частині відмови у стягненні з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відсотків за договором позики та 3 % річних від простроченої суми скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про задоволення позову в цій частині.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 16 169, 46 грн - проценти 
за користування грошовими коштами та 16 424 грн - три проценти річних.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом, до спливу визначеного договором строку позики за кожною розпискою: 14 листопада 2015 року, 20 березня 2016 року, 25 червня 2016 року, 25 травня 2016 року, 05 травня 2016 року. Оскільки договором не встановлено розмір процентів, розмір процентів за користування позикою визначено судом апеляційної інстанції на рівні облікової ставки Національного банку України. При визначенні розміру 3 % річних від суми боргу, суд апеляційної інстанції вважав за можливе покласти в основу рішення розрахунок загальної суми 3 % річних від простроченої суми заборгованості станом на 19 квітня 2017 року на суму   16 424 грн, правильність якого перевірена судом та не спростована відповідачем.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 11 листопада 
2020 року в частині стягнення відсотків за договором позики та трьох процентів річних і ухвалити нове судове рішення про відмову 
ОСОБА_1 у задоволенні позову в частині стягнення відсотків за договором позики та трьох процентів річних, посилаючись на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також не дослідив належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Доводи касаційної скарги обґрунтовані тим, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що предметом укладених між сторонами договорів позики є іноземна валюта, а облікова ставка Національного банку України для визначення розміру процентів за користування грошовими коштами застосовується виключно до національної валюти України - гривні. Також заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції безпідставно стягнув з відповідача на користь позивачки 3 % річних, не навівши розрахунок боргу та період нарахування. 
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 без задоволення, а оскаржену постанову суду апеляційної інстанції - без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 18 січня 2021 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.
Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
14 жовтня 2015 року ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 у позику грошові кошти в сумі 15 тис. доларів США зі строком повернення до                                14 листопада 2015 року.
20 грудня 2015 року позивачка надала відповідачу у позику грошові кошти в сумі 5 тис. доларів США зі строком повернення до 20 березня 2016 року.
28 березня 2016 року позивачка надала відповідачу у позику грошові кошти в сумі 2 038 доларів США зі строком повернення до 25 червня 2016 року.
28 березня 2016 року позивачка надала відповідачу у позику грошові кошти в сумі 1 тис. доларів США зі строком повернення до 25 травня 2016 року.
28 березня 2016 року позивачка надала відповідачу у позику грошові кошти в суму 1 тис. євро на сімейні потреби відповідача зі строком повернення         05 травня 2016 року. 
ОСОБА_2 власноручно написав розписки, проте грошові кошти позикодавцю не повернув.
Постановою Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року в частині, залишеній без змін постановою Верховного Суду від 29 січня 2020 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу у розмірі 647 130,91 грн. Задовольняючи позов в цій частині, суд апеляційної інстанції, з яким погодився суд касаційної інстанції, виходив із того, що указані розписки від 14 жовтня 2015 року, 20 грудня 2015 року, 28 березня 2016 року підтверджують не лише укладення договорів позики, а й отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів із зобов`язанням повернути їх, а також порушення відповідачем умов договорів позики.
Розмір процентів за користування грошовими коштами у договорах позики (боргових розписках) сторонами не визначений.
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Статтею 1046 Цивільного кодексу Українипередбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Облікова ставка Національного банку України є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого Національний банк України встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, встановлюється й змінюється рішенням правління Національного банку України.
У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.
Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні;          3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.
Розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, на рівні облікової ставки НБУ встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки Національний банк України не визначає вартості ресурсів в іноземній валюті, не встановлює облікової ставки для іноземної валюти. 
Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.
Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції на вищевикладене достатньої уваги не звернув, не врахував, що предметом боргових розписок                    від 14 жовтня 2015 року, 20 грудня 2015 року, 28 березня 2016 року були грошові кошти в іноземній валюті (доларах США та євро), та дійшов помилкового висновку про стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, не врахувавши, що чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти.
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо                                в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що оскаржену постанову суду апеляційної інстанції у частині стягнення процентів за користування грошовими коштами слід скасувати, а рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині - залишити в силі.
Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
Встановивши, що відповідач не виконав умов укладених із 
ОСОБА_1 договорів позики, оформлених розписками, у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що боржник зобов`язаний сплатити на користь позивачки 3 % річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України. При розрахунку трьох процентів річних судом апеляційної інстанції взято за основу загальну суму боргу, визначену у судовому рішенні, що набрало законної сили, а також період прострочення, визначений позивачкою. Відповідач не спростував визначений судом апеляційної інстанції розмір 3 % річних, власний розрахунок не надав.
Отже, підстави для скасування постанови суду апеляційної інстанції у частині стягнення з відповідача на користь позивачки трьох процентів річних в сумі 16 424 грн відсутні.
У зв`язку із частковим задоволенням касаційної скарги з позивачки на користь відповідача підлягає стягненню частина витрат по сплаті судового збору за подання касаційної скарг у сумі 551,20 грн.
Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника  ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково. 
Постанову Київського апеляційного суду від 11 листопада 2020 рокуу частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 процентів за користування грошовими коштами за договором позики скасувати. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 липня 2018 року у цій частині залишити в силі.
В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь  ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) витрати по сплаті судового збору за подання касаційної скарги у сумі 551 (п`ятсот п`ятдесят одна) грн 40 коп.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                         Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                                      О. В. Білоконь
 
                                                                                                                  О. М. Осіян
 
        Н. Ю. Сакара
 
        В. В. Шипович