КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
            
справа №761/20935/19                                                                  головуючий у суді І інстанції: Мальцев Д.О.
провадження №22-ц/824/2395/2021                                             головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
30 березня 2021 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді:                                                  Сушко Л.П.,
суддів:                                                           Гаращенка Д.Р., Сліпченко О.І., 
секретар судового засідання:                                     Спеней О.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києвавід 30 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківська окружна прокуратура міста Києва, Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органів досудового слідства і прокуратури,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до Київської місцевої прокуратури № 10, Державної казначейської служби України, у якому просив стягнути з Державної казначейської служби України відшкодування моральної шкоди у розмірі 6009120,00 грн. за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку на користь позивача, а також судові витрати, понесені позивачем за проведення психологічного дослідження для встановлення факту спричинення психологічних (моральних) страждань в сумі 15500,00 грн..
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок необґрунтованого кримінального переслідування, яке виразилось у незаконному порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_1 , незаконному пред`явленні обвинувачення останньому, незаконному взятті і триманні під вартою з 16.02.2006р. по 17.10.2013р., довготривалому розгляді справи з 06.02.2006р.  по 03.10.2018р.  позивачу була завдана моральна шкода. За таких обставин та на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 23, 1167, 1176 ЦК України позивач просив стягнути на свою користь моральну шкоду, розмір якої останнім визначено на підставі висновку експерта № 14780 від 20.05.2019, згідно з яким можливий розмір грошової компенсації завданих страждань позивачу може становити 1440 МЗП. З огляду на вище викладене, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києвавід 30 листопада 2020 року залишено без задоволення позов ОСОБА_1 до Київської місцевої прокуратури № 10, Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органів досудового слідства і прокуратури.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, і порушення судом норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Вказує, що внаслідок необґрунтованого кримінального переслідування, яке виразилось у незаконному порушенні кримінальної справи відносно його, незаконному пред`явленні обвинувачення, незаконному взятті і триманні під вартою з 16.02.2006 року по 17.10.2013 року ( 7 років і 8 місяців), довготривалому розгляді справи з 06.02.2006 року по 03.10.2018 року (12 років і 8 місяців ) позивачу завдана моральна шкода. Посилається на висновок експерта №14780 від 20 травня 2019 року у якому вказано, що дії які відбувались у 2006 - 2018 роках є психотравмуючими обставинами життя для позивача. Зазначає. що вищевказаним обставинами йому завдано страждань (заподіяно моральну шкоду) і можливий розмір грошової компенсації завданих страждань (заподіяної моральної шкоди) може становити 1440 мінімальних заробітних плат.  
Київська місцева прокуратура №10, подала пояснення на апеляційну скаргу, у якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Державна казначейська служба України відзиву на апеляційну скаргу, у встановлений апеляційним судом строк не надала.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного.
Вирішуючи даний спір, і відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивач не звертався до суду першої інстанції, із заявою про відшкодування моральної шкоди у порядку, визначеному ст. 12, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Також позивачем не надано доказів, які саме дії Київської місцевої прокуратури № 10 та Державної казначейської служби України завдали моральної шкоди позивачу у розумінні до положень ст. 23, 1167, 1176 ЦК України. Крім того, позивачем також не надано до матеріалів справи належного та допустимого доказу на підтвердження розміру завданої шкоди. При цьому, наданий позивачем висновок суд не бере до уваги, оскільки перш за все з вказаного висновку не вбачається за можливе встановити хто саме та якими саме діями завдав позивачу моральної шкоди, також висновок не визначає чіткого розміру завданої моральної шкоди, а містить лише припущення щодо можливого розміру грошової компенсації завданих страждань. А тому, суд прийшов до висновку про те, що вказаний висновок не відповідає вимогам щодо належності, допустимості та достовірності доказів, встановлених положеннями ст. 77-79 ЦПК України. Відтак, позивачем, всупереч вимог ст. 12, 81 ЦПК України, не надано доказів на підтвердження протиправності дій відповідачів, відповідного обґрунтування розміру завданої моральної шкоди та наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та шкодою, на яку посилається позивач, і  обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Однак, такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Встановлено, що 14.12.2005р. відділом дізнання Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві була порушена кримінальна справа №10-9778 за фактом пошкодження чужого майна за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України.
16.12.2005р.  кримінальна справа №10-9778 з відділу дізнання Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві була передана до слідчого відділу Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві.
30.12.2005р. відділом дізнання Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві була порушена кримінальна справа №10-9947 за фактом хуліганства за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України.
24.01.2006р. злочин по кримінальній справі №10-9947 перекваліфіковано з ч. 1 ст. 296 КК України на ч. 4 ст. 296 КК України, кримінальну справу №10-9947 з відділу дізнання Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві передано до слідчого відділу Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві.
06.02.2006р. постановою Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за злісну непокору працівникам міліції та призначено покарання у виді 15 діб адміністративного арешту починаючи з 04.02.2006р. до 19.02.2006р..
06.02.2006р. відділом дізнання Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві щодо ОСОБА_1 порушено кримінальну справу в рамках кримінальної справи №10-9778 та обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд.
14.02.2006р. щодо ОСОБА_1 порушено кримінальну справу в рамках кримінальної справи №10-9947, кримінальну справу №10-9947 об`єднано в одне провадження з кримінальною справою №10-9778, порушену кримінальну справу щодо ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 296 КК України перекваліфіковано на ч. 1 ст. 121 КК України.
16.02.2006р. постановою Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 змінено запобіжний захід з підписки про невиїзд на тримання під вартою.
13.04.2006р. постановою Шевченківського районного суду м. Києва строк тримання під вартою продовжений до 3 місяців.
11.05.2006р. постановою Шевченківського районного суду м. Києва строк тримання під вартою ОСОБА_1 продовжений.
16.06.2006р. постановою Апеляційного суду м. Києва строк тримання під вартою ОСОБА_1 продовжений.
11.08.2006р. постановою Апеляційного суду м. Києва строк тримання під вартою ОСОБА_1 продовжений.
23.11.2006р. постановою Шевченківського районного суду м. Києва кримінальна справа повернута у СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві на додаткове розслідування.
27.04.2007р. постановою Шевченківського районного суду м. Києва кримінальна справа повернута у СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві на додаткове розслідування.
21.05.2007р. прокуратурою Шевченківського району м. Києва ОСОБА_1 відмовлено у порушенні кримінальної справи щодо працівників карного розшуку Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві.
25.07.2007р. постановою Шевченківського районного суду м. Києва кримінальна справа повернута у СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві на додаткове розслідування.
19.11.2008р. постановою Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 відмовлено у зміні запобіжного заходу.
23.09.2010р. вироком Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 призначено покарання у виді позбавлення волі строком на одинадцять років.
07.11.2011р. ухвалою Апеляційного суду м. Києва вирок та постанова Шевченківського районного суду м. Києва скасовані, кримінальна справа направлена у прокуратуру Шевченківського району м. Києва для проведення додаткового розслідування.
04.05.2012р. постановою Шевченківського районного суду м. Києва кримінальна справа повернута у СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві на додаткове розслідування.
07.09.2012р. постановою Шевченківського районного суду м. Києва кримінальна справа повернута у СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України на додаткове розслідування.
27.06.2013р. ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 продовжений строк тримання під вартою.
17.10.2013 р. ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 змінено запобіжний захід з тримання під вартою на особисте зобов`язання.
06.02.2015р. вироком Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 був визнаний невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 121, ч.2 ст.194 КК України,
22.08.2017р. ухвалою Апеляційного суду м. Києва вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 6 лютого 2015 року був залишений без змін.
03.10.2018р. постановою Верховного суду вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 06.02.2015 та ухвала Апеляційного суду м. Києва від 22.08.2017 залишені без змін, ОСОБА_1 виправдано у інкримінованих злочинах та встановлено порушення статей 3, 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини.
Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, зазначає, що внаслідок необґрунтованого кримінального переслідування, яке виразилось у незаконному порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_1 , незаконному пред`явленні обвинувачення останньому, незаконному взятті і триманні під вартою з 16.02.2006р. по 17.10.2013р., тобто 7 (сім) років 8 (вісім) місяців, довготривалому розгляду справи з 06.02.2006р. по 03.10.2018р., тобто 12 (дванадцять) років та 8 (вісім) місяців позивачу завдана моральна шкода, яку останній визначив у розмірі 6009120,00 грн..
Відповідно до Висновку експерта № 14780 за результатами психологічного дослідження від 20.05.2019, складеного експертом ТОВ «Київський експертно-дослідний центр» на підставі заяви ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про проведення психологічного дослідження та надання висновку експерта з питань щодо запобігання особі страждань (моральної шкоди) внаслідок неправомірного притягнення до кримінальної відповідальності, неправомірне притягнення позивача до кримінальної відповідальності, що включало отримання його показів «…в результаті психологічного тиску …та порушення …права на свободу й особисту недоторканість…» (катування з боку працівників правоохоронного органу), неправомірне тримання під вартою (що включало відсутність побачень з рідними і близькими), подальше винесення вироку, необхідність багаторічного відстоювання своїх прав, що загалом, тривало з лютого 2006 року по жовтень 2018 року, є психотравмуючими обставинами життя (психотравмуючою ситуацією) для нього. Вказаними обставинами позивачу завдано страждань (заподіяно моральну шкоду). Можливий розмір грошової компенсації завданих страждань (заподіяної моральної шкоди) може становити 1440 МЗП.
У суді апеляційної інстанції позивачем надано пояснення, у яких він зазначив, що розмір моральної шкоди, який він просить стягнути у позові - 6009120,00 грн. обґрунтовується:
-          незаконним триманням під вартою, що підтверджується виправдовувальним вироком суду;
-          незаконному порушенні щодо нього кримінальної справи і незаконному пред`явленні обвинувачення у вчиненні злочинів, які він не вчиняв, що супроводжувалось приниженням його честі, гідності та довготривалому перенесенню стресів;
-          катуванням з боку працівників карного розшуку Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві, які від погроз до застосування насильства перейшли до активних дій, які проявлялись у нанесенні йому побоїв;
-          незаконному довготривалому перебуванні під вартою з 04.02.2006 року по 17.10.2013 року, що призвело до втрати сталих соціальних зв`язків;
-          Довготривалим розглядом судом кримінальної справи з листопада 2006 року по 03.10.2018 року, впродовж якого позивач відчував почуття душевного дискомфорту з переживанням тривоги, життєвої невизначеності, безпорадності, безсилля та втрати почуття захищеності. 
Також, позивач вказував на те, що внаслідок тривалої стресової ситуації в нього виникали та накопичувалися негативні психоемоційні переживання: емоційна пригніченість, тривога, напруга, фіксованість на ситуації з кримінальним переслідуванням та негативних переживаннях пов`язаних з цим. 
Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, зокрема, внаслідок, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Виходячи із буквального тлумачення норми закону можна дійти висновку, що усі перелічені випадки, як то:
-         незаконне засудження;
-         незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення;
-         незаконне взяття і тримання під вартою;
-         незаконне проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки;
-         незаконне накладення арешту на майно;
-         незаконне відсторонення від роботи (посади)
-         інші процесуальні дій, що обмежують права громадян -
є самостійними підставами відшкодування моральної шкоди, тобто такими що не охоплюються їх початком, до прикладу - незаконне взяття під варту і їхнім закінченням- винесенням виправдувального вироку за реабілітуючих обставин.
  Отже, за кожну із незаконних процесуальних дій органів досудового слідства та прокуратури, суду особа може вимагати відшкодування моральної шкоди.
При цьому, необхідно враховувати, що, наприклад, проведення в особи виїмки, обшуку, не обов`язково пов`язується з тим, що ця особа перебуває під слідством і судом. За КПК України у редакції 1960 року, існував перелік слідчих дій, які могли здійснюватися до порушення кримінальної справи, а саме: огляд, обшук, виїмка, освідування, затримання і допит підозрюваних, допит потерпілих, свідків. Отже, не можна пов`язувати перелік обставин (незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду), за яких громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода, із обставинами перебування такого громадянина під слідством і судом.
Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Відповідно до п. 5 ст. 3 цього ж Закону у наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (стаття 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України та Закону.
Оскільки Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не містить чітких вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.
Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19-ц та Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №641/8857/17.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими правомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
За постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до   загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та  вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим  підтверджується  факт  заподіяння  позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.
Так, апеляційним судом встановлено, що проти позивача незаконно порушенні кримінальної справи та пред`явленні обвинувачення, а також незаконно взято і утримано під вартою, оскільки постановою Верховного Суду від 03.10.2018 року вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 06.02.2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22.08.2017 року залишені без змін, ОСОБА_1 виправдано у інкримінованих злочинах та встановлено порушення статей 3, 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини.
Так, у позові ОСОБА_1 просив відшкодувати моральну шкоду за:
-   порушення кримінальної справи, пред`явлення обвинувачення, довготривалий розгляд справи з 06.02.2006 року по 03.10.2018 року,
-    незаконне взяття і тримання під вартою з 16.02.2006 року по 17.10.2013 року.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанцій дійшов не вірного висновку про залишення без задоволення позову, оскільки є підтвердження завдання позивачу моральних страждань та втрат немайнового характеру, а тому незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, як визначено частиною другою статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», завдана шкода відшкодовується державою у повному обсязі.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та стягнення за кожну із незаконних процесуальних дій органів досудового слідства та прокуратури, суду.
Щодо розміру моральної шкоди, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).
Зазначені висновки узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, висловленими у постановах від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15,  від 24 квітня 2017 року у справі № 6-2885цс16, від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17.
Відтак, розмежовуючи види незаконних процесуальних дій органів досудового слідства та прокуратури, за які спеціальним законом передбачено відшкодування моральної шкоди, і зважаючи на те, що законодавством не встановлено чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ, а зазначено тільки мінімальний розмір, з якого необхідно виходити при її визначенні, апеляційний суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди за порушення кримінальної справи, пред`явлення обвинувачення, довготривалий розгляд справи з 06.02.2006 року по 03.10.2018 року, виходячи одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а саме: за 152 місяці по 6000,00 гривень  (мінімальний розмір заробітної плати станом на 01 січня 2021 року), що у загальному розмірі складає 912000, 00 гривень. 
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, тобто з інших підстав, ніж неправомірне перебування під судом та слідством, судам необхідно виходити із загальних положень про відшкодування шкоди, які вимагають враховувати характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
Тобто суд повинен з`ясувати усі фактичні підстави позову, якими обґрунтовано як обставин спричинення, так і розмір відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
З урахуванням встановлених по справі обставин щодо незаконного взяття і тримання під вартою з 16.02.2006 р. по 17.10.2013 р., а також розміру мінімальної заробітної плати на час ухвалення рішення та наданих позивачем доказів на підтвердження заподіяння моральної шкоди, суд приходить до висновку про стягнення за 152 місяці незаконного взяття і тримання під вартою моральної шкоди у розмірі 552000,00 гривень.
Щодо вимоги про стягнення судових витрат, які понесені на проведення психологічного дослідження № 14780 від 20.05.2019 року для встановлення факту спричинення психологічних (моральних страждань) у розмірі 15500,00 грн., апеляційний суд зазначає наступне.
Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги висновок експерта №14780 від 20.05.2019 року, оскільки він не відповідає вимогам закону та висновку Верховного Суду, який викладено у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі №610/3221/19-ц. А саме, у вказаному висновку зазначено можливий розмір страждань за завдану моральну шкоду загалом, проте не вказано розміру та ступені тяжкості за кожну із незаконних процесуальних дій органів досудового слідства та прокуратури, суду, яку завдано позивачу.
Таким чином, підстави для задоволення вказаної вимоги у суду апеляційної інстанції відсутні.
Відтак, доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача було порушено відповідачем.
Тобто, при вирішенні даного спору суд першої інстанції мав керуватись положеннями ст. 23, 1176 ЦК України, ст. 1, 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та практики Верховного Суду.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України.  
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києвавід 30 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов задовольнити частково.
Стя гнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України (місцезнаходження: 01601 м. Київ, вул. Бастіонна 6, код ЄДРПОУ 37567646) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ; дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 ;)моральну шкоду1464000,00 гривень.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено «06» квітня 2021 року.
 
Головуючий суддя	Л.П. Сушко      	
Судді	Д.Р. Гаращенко       О.І. Сліпченко