ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

31 травня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 340/4249/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Добродняк І.Ю. (доповідач),
                               суддів:  Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України
на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року у справі №340/4249/20 
за позовом  ОСОБА_1 
до Держави України в особі Державної казначейської     служби України, Державної судової адміністрації України, за участю третьої особи     що не заявляє самостійних вимог на     предмета спору на стороні відповідача Територіального управління Державної судової адміністрації України у Кіровоградській області 
про відшкодування шкоди
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась  до суду з позовом, в якому просила    стягнути з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України на мою користь матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі 110833,90  грн., заподіяної прийняттям неконституційного правового акту.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач обіймає посаду судді Голованівського районного суду Кіровоградської області. Позивач отримує суддівську винагороду відповідно до    Закону України «Про судоустрій і статус суддів», втім, з 18.04.2020 по 27.08.2020 суддівська винагорода отримана у розмірі меншому, ніж установлено цим Законом, з огляду на обмеження, запроваджені    статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік». Конституційний Суд України рішенням від 28.08.2020 №10-р/2020      у справі №1-14/2020 (230/20) визнав такими, що не відповідають          Конституції України (є неконституційними), положення частин першої, третьої  статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»  зі змінами.  Прийняття Державою неконституційного правового акту та невиплата суддівської винагороди в повному обсязі завдало позивачу майнової шкоди у розмірі не виплаченої суддівської винагороди в загальній сумі 110  833, 90 грн.  
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року позов задоволений.
Суд першої інстанції виходив з того, що обмеження права на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі становить порушення вимог ст.19,    130 Конституції України,    ст.135 Закону № 1402-VIII     та ст.1 Протоколу 1 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а державний орган, який не дотримується своїх власних процедур, не повинен мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.
Положеннями  Конституції України, які є нормами прямої дії, встановлено процедуру захисту прав особи внаслідок дії законодавчих актів, визнаних неконституційними, шляхом відшкодування державою матеріальної шкоди.
Також суд зазначив, що оскільки даний спір стосується стягнення шкоди, при цьому виконання судових рішень, ухвалених на користь суддів, здійснюється за рахунок бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів", головним розпорядником якої є Державна судова адміністрація України, а безспірне списання проводиться Державною казначейською службою України, відповідачем за таким спором є держава Україна в особі Державної судової адміністрації України та Державної казначейської служби України.
Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Державна судова адміністрація України подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову. Скаржник зазначає, що у спірний період були відсутні правові підстави для нарахування та виплати суддівської винагороди позивачеві поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених  Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»  (в редакції  Закону №553-IX). При цьому, за позицією скаржника, прийняття 28.08.2020 Конституційним Судом України рішення №10-р/2020 на спірні правовідносини (за період з 18.04.2020 по 28.08.2020) не може впливати, оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до його прийняття. Зазначаючи про безпідставність позовних вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди, скаржник вказує на те, що обов`язковою передумовою для виникнення у позивача права на відшкодування шкоди є наявність встановленої Законом процедури присудження та сплати такої компенсації. Однак, закон, який встановлював би правове регулювання порядку та умов відшкодування матеріальної шкоди, завданої актами, що визнані неконституційними, відсутній.
Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість додаткового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивачка ОСОБА_1 відповідно до указу Президента України «Про призначення суддів» від 11 березня 2011 року №282/2011 призначена на посаду судді Голованівського районного суду Кіровоградської області, яку обіймає і на теперішній час (а.с.15).
З 18.04.2020 по 28.08.2020 до загальної суми нарахованої судді Голованівського районного суду Кіровоградської області ОСОБА_1 суддівської винагороди    застосовані обмеження десятьма розмірами мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року, відповідно до частин 1, 3  статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»  (в редакції  Закону України №553-IX від 13.04.2020).
Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки від 30.09.2020 № 351 загальна сума обмеження суддівської винагороди ОСОБА_1 за вказаний вище період з 18.04.2020  по 27.08.2020 становить 110833,90 грн., що також підтверджено Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України у Кіровоградській області.
За наданими суду поясненнями  Територіального управління Державної судової адміністрації України у Кіровоградській області в період з 18.04.2020 по 27.08.2020 територіальне управління здійснювало нарахування та виплату суддівської винагороди позивачці відповідно до норм чинного у вказаний період  законодавства. 
Конституційний Суд України рішенням від 28.08.2020 №10-р/2020    у справі №1-14/2020 (230/20) визнав такими, що не відповідають    Конституції України    (є неконституційними), положення частин першої, третьої статті 29 Закону України    «Про Державний бюджет України на 2020 рік»    від 14 листопада 2019 року №94-ІХ зі змінами.
Позивачка, зазначаючи, що внаслідок неконституційного закону їй  заподіяно майнову шкоду у вигляді неотриманої ним суддівської винагороди у розмірі 110833,90 грн., а    також посилаючись на    ст.152 Конституції України,     звернулась до суду з даним позовом.
З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції про задоволення позову.
Правовідносини з приводу виплати суддівської винагороди врегульовані нормами  Конституції України  та  Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII.  
Згідно ч. 1 ст. 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, що в повній мірі узгоджується з приписами  ст. 130 Конституції України.
18 квітня 2020 року набрав чинності  Закон України  Про внесення змін до Закону України  Про Державний бюджет України на 2020 рік  від 13 квітня 2020 року № 553-IX, яким Закон України  Про Державний бюджет України на 2020 рік доповнено статтею 29 доповнено статтею 29 такого змісту:
«Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.
Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)».
Отже, вказаним Законом визначено розмір заробітної плати (суддівської винагороди) на період дії карантину, при цьому такий розмір суддівської винагороди не узгоджується із положеннями  статті 135 Закону № 1402-VIII.
Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-/2020 у справі № 1-14/2020 (230/20) визнано такими, що не відповідають  Конституції України  (є неконституційними), положення:
- частин першої, третьої  статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ  зі змінами;
- абзацу дев`ятого пункту 2  розділу ІІ  Прикінцеві положення  Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ.
Конституційним Судом України визнано, що скасування чи зміни законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.
Також  Конституційний Суд України у рішенні від 28.08.2020 №10-р/2020 дійшов правового висновку, що, навіть, за умови допустимого обмеження виплат суддівської винагороди (за умов воєнного чи надзвичайного стану), втрачені, у зв`язку з цим кошти, підлягають компенсуванню відповідними виплатами.
Як встановлено вище, не спростовано сторонами, загальна сума обмеження суддівської винагороди позивачки за період з 18.04.2020   по 27.08.2020   складає  110833,90  грн. І ця, не отримана позивачкою внаслідок обмеження розміру  суддівської винагороди, сума є заподіяною їй майновою шкодою (збитками).
Відповідно до частин 1 та 2 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Тобто, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.
Виходячи з наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з позивачем, що недоотримані суми суддівської винагороди в період дії закону, який визнано неконституційним, є збитками для позивача (упущеною вигодою).
Відповідно до статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Отже, Основний Закон передбачає як можливість виправлення помилок, допущених при ухваленні законів, у спосіб визнання таких законів неконституційними повністю чи в окремій частині, так і гарантує право особи на компенсацію матеріальної чи моральної шкоди, яка заподіяна фізичній чи юридичній особі актом, який визнаний неконституційним.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачка має право на компенсацію заподіяної матеріальної шкоди, в силу положень  ст. 152 Конституції України.
В силу частини третьої  статті 8 Конституції України  норми  Конституції України  є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі  Конституції України  гарантується.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачка має право на компенсацію заподіяної матеріальної шкоди відповідно до  статті 152 Конституції України  та  стягнення з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України на його користь матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі 110833,90 грн., заподіяної прийняттям неконституційного правового акту.
Доводи апеляційної скарги, що рішення Конституційного Суду України не має зворотної дії у часі, що  є підставою для відмови в задоволенні позову, є помилковими.
У спірному випадку йдеться не про можливість ретроспективної дії рішення Конституційного Суду України, тобто можливості застосування рішення на правовідносини, які відбувалися до часу його ухвалення, а про відшкодування шкоди, яка завдана внаслідок прийняття закону, що був визнаний неконституційним. При цьому, фактичне зменшення розміру суддівської винагороди, що було запроваджено вищезазначеним законом, суперечить  Конституції України  не з часу прийняття рішення Конституційним Судом України, а з часу прийняття закону, який визнано неконституційним.
Суд апеляційної інстанції також приймає до уваги, що у справі, що розглядається, позивачем було порушено питання про відшкодування шкоди на підставі положень  ст. 152 Конституції України, як норми прямої дії, у зв`язку з прийняттям Державою закону, що визнаний неконституційним, а не у зв`язку з неправомірним рішенням, дією чи бездіяльності органу державної влади.
Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність закону, який встановлював би праве регулювання  порядку та умов відшкодування шкоди, завданої актами, що визнані неконституційними.
Право особи на компенсацію матеріальної шкоди, яка заподіяна фізичній чи юридичній особі актом, який визнаний неконституційним, прямо передбачено  статтею 152 Конституції України, а відсутність законодавчо встановленого механізму відшкодування такої шкоди, не може бути підставою для відмові особі у реалізації права, яке визначено Основним законом.
Виходячи з вищенаведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду справи повно дослідив обставини, які мають значення для справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. 
Передбачені ст.317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.  
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322  Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу    Державної судової адміністрації України залишити без задоволення.    
Рішення  Кіровоградського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року у справі №340/4249/20 залишити без змін.    
Постанова апеляційного суду набирає законної сили відповідно до  ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду в порядку та строки, встановлені ст.ст.328,  329 Кодексу адміністративного судочинства України.
   
Головуючий - суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко