КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  
                   
Справа № 753/3150/20                                                                    Головуючий у 1-й інст. - Сирбул О.Ф.
Апеляційне провадження 22-ц/824/9754/2020                                                      Доповідач - Рубан С.М.

П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
        30 червня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                   головуючого судді          Рубан  С.М.
                                   суддів                     Заришняк Г.М., Мараєва Н.Є.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по аліментам,-
 
В С Т А Н О В И В :
У лютому 2020 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , з якого просила стягнути на її користь заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 121 311 грн 61 к.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, в період якого народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
12 листопада 2009 року, між  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , було укладено договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбуновою Л.В та зареєстровано в реєстрі за № 3199.
Згідно п. 1 договору сторонами погоджено, що за згодою сторін, після реєстрації розірвання шлюбу між ними, який було укладено 31 жовтня 2003 року та зареєстрованого відділом РАГС Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1106, місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , визначене за місцем проживання матері.
Пунктом 2.2. договору сторонами погоджено, що батько бере на себе зобов`язання сплачувати аліменти у розмірі 25 відсотків своїх доходів, але не менше 1200 грн кожного місяця; перерахування коштів здійснюється батьком, у національній валюті, шляхом поповнення карткового рахунку матері, у період з 20 по 25 числа кожного місяця авансовими платежами чи (або) шляхом передачі коштів матері готівкою.
Згідно п. 2.6. договору в разі невиконання батьком обов`язку по сплаті аліментів, аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.
Всі спори, що виникають в процесі виконання цього договору та розбіжності у тлумаченні окремих положень цього договору вирішуються сторонами шляхом переговорів, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку відповідно до діючого законодавства України (п. 3.1. договору).
Проте, порушуючи умови укладеного договору та всупереч вимогам чинного законодавства України, відповідач не виконує належним чином узяті на себе зобов`язання, а саме не сплачує аліменти у розмірі та строки передбачені умова укладеного договору.
РішеннямДарницького районного суду м. Києва від 30 березня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по аліментам - задоволено.
 
Стягнуто з   ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 121 311 грн 61 к.
         Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції для дослідження всіх обставин справи.
         Посилається на те, що суд першої інстанції  прийняв до уваги довідку Служби безпеки України про грошове забезпечення відповідача за період з 20 листопада 2009 року по 24 липня 2016 року. Проте вказує, що законодавством заборонено утримання аліментів з сум вихідної допомоги при звільненні, польового забезпечення, субсидій, вартості грошової компенсації за не отримане речове майно, а також інших видів грошового забезпечення, що не має постійного характеру, і такий перелік передбачений постановою Кабінету Міністрів України.
         Крім того, судом не застосовано до даних правовідносин правовий висновок Верховного Суду України висловлений у постанві від 31 липня 2020 року у справі № 234/15413/17.
         Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити судове рішення без змін.
          Посилається на те, що відповідно до ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
        До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення                     (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.
         
         Задовольняючи позовні вимоги судом першої інстанції оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, прийнято до уваги матеріальний стан сторін, а також те, що спільна дитина сторін перебуває на утриманні позивача, враховуючи неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, суд вважав, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 121 311 грн  61 к., за період з часу укладення договору і до січня 2020 року. 
 
         Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 
1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;
3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;
4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;
5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;
6) як розподілити між сторонами судові витрати;
7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;
8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).    
 
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
 
Судом встановлено та апеляційним судом перевірено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.
 
 Від шлюбу вони мають сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 21 лютого 2006 року (а.с. 14).
       
Відповідно до частини першої статті 9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.
Згідно з частиною четвертою статті 15 СК України невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
У статті 189 СК України передбачено, що батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом.
Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.
 
12 листопада 2009 року між сторонами укладено Договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Горбуновою Л.В. і зареєстрованим за реєстровим номером 3199(а.с. 15-16).
Згідно з п. 1.1. договору, за згодою сторін після реєстрації розірвання шлюбу, місце проживання сина ОСОБА_3 визначене за місцем проживання його матері та керуючись ст.ст. 157, 189 СК України сторони визначили порядок щодо здійснення сторонами прав та обов`язків відносно сина сторін.
Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , видане 12 січня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві, шлюб між сторонами розірвано , про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за  № 06 від 12 січня 2010 року (а.с. 17).
 
У грудні 2012 року позивач уклала шлюб з ОСОБА_5 , після укладення шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_6 » (а.с. 18).
Пунктом  2.2. договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків від 12 листопада 2009 року відповідач взяв на себе обов`язок брати участь у вихованні і утриманні дитини і сплачувати аліменти та додаткові витрати на виховання дитини. Зокрема, батько бере на себе зобов`язання сплачувати аліменти у розмірі 25 відсотків своїх доходів, але не менше 1200грн., кожного місяця, перерахування коштів здійснюється батьком, у національній валюті, шляхом поповнення карткового рахунку матері, у період з 20 по 25 числа кожного місяця авансовими платежами чи (або) шляхом передачі коштів матері готівкою.
Відповідно до п. 2.6. договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків від 12 листопада 2009 року в разі невиконання батьком обов`язку по сплаті аліментів, аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.
Всі спори, що виникають в процесі виконання цього договору та розбіжності у тлумаченні окремих положень цього договору вирішуються сторонами шляхом переговорів, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку відповідно до діючого законодавства України (п. 3.1. договору).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Як встановлено судом, не заперечувалося відповідачем, між сторонами досягнуто згоди щодо аліментних зобов`язань, зокрема в частині розміру аліментів, шляхом укладення договору в добровільному порядку, який посвідчено нотаріально. Станом на день розгляду справи договір є чинним, будь-яких доказів його зміни чи розірвання сторонами не надано.
Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст.150 Сімейного кодексу України).
Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Судом встановлено, що також не заперечується сторонами, син сторін проживає разом з матір'ю.
Звертаючись із даним позовом до суду позивач вказувала, що відповідач не в повній мірі сплачує аліменти за договором щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків від 12 листопада 2009 року.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач зверталась до приватного нотаріуса КМНО Горбунової Л.В. із заявою від 03 лютого 2015 року у якій просила нотаріуса передати вказану заяву ОСОБА_1 із пропозицією сплатити невиплачені та недоплачені аліменти за лютий, березень, червень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2014 року та січень 2015 року, що загалом становило 10 600 грн. згідно умов укладеного договору, у строк до 03 березня 2015 року.
Також, позивач зверталась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бродського В.В., за наслідком чого останнім, 07 жовтня 2019 року було передано відповідачу заяву про необіхдіність сплати заборгованості по аліментам.
Як вбачається з матеріалів справи позивач зверталась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бродського В.В. із заявою про вчинення виконавчого напису на договорі про стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості зі сплати аліментів за цим договором за період з вересня 2010 року по жовтень 2019 року включно на утримання спільного сина.
Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20 грудня 2019 року вих. №187/02-31, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бродським В. В., відмовлено ОСОБА_2 у вчиненні виконавчого напису за договором щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбуновою JI.B. за реєстром 3199, про стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості зі сплати аліментів за цим договором за період з вересня 2010 року по жовтень 2019 року включно, на утримання спільної дитини у розмірі 131 554 грн 13 к.
Підставою відмови у вчиненні виконавчого напису є наявність спору, щодо розміру суми заборгованості по аліментах, у зв`язку із надходженням від відповідача на його адресу заяви від 21 жовтня 2019 року у якій викладено заперечення проти заборгованості.
Отже, судом першої інстанції вірно вказано, що позивачем попередньо вживалися заходи, щодо стягнення заборгованості по аліментах.
Відповідно до ч. 1 ст.194 СК України (в редакції до внесення змін, що набрали законної сили 28 серпня 2018 року), аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більше як за три роки, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання.
У зв`язку із внесеними змінами згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03 липня 2018 року, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, - аліменти, згідно ч. 1 ст. 194 СК України, можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більше як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання.
За нормами ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.
Згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Проте в даному випадку судом не може бути застосований принцип пом`якшення відповідальність боржника, оскільки в даному випадку будуть звужуватись права неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За приписами ч.1 та ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №78-ХІІ, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
 
Так, згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
 
Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейного життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13).
 
Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.
 
При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
 
Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.
 
Ураховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.7 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.
 
У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
 
Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, посувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Виходячи з наведеного колегія суддів  враховує положення ст.5 ЦК України, цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Отже, на час пред`явлення даного позову застосовуються положення ч.1 ст.194 СК України із змінами, внесеними згідно із Законом № 2475-VIII від 03 липня 2018 року.
Посилання апеляційної скарги на те, що згідно договору дарування ним обдаровано дитину часткою квартири, що звільняє відповідача від обов`язку сплати аліментів не заслуговують на увагу, оскільки зміст договору дарування квартири АДРЕСА_1 не містить в силу положень ст.190 СК України, ознак укладення договору про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції  необґрунтовано прийняв  до уваги довідку Служби безпеки України про грошове забезпечення відповідача за період з 20 листопада 2009 року по 24 липня 2016 року не врахувавши постанову КМУ від 26 лютого 1993 року № 146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших батьків.», а також не враховано правовий висновок Верховного Суду України висловлений у постанові від 31 липня 2020 року у справі № 234/15413/17 за яким вказано, що утримання аліментів провадиться з суми заробітку (доходу), що належить особі, яка сплачує аліменти, після утримання з цього заробітку (доходу) податків не заслуговують на увагу з огляду на таке.
 
Відповідно до ч.ч.1-3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
 
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно ч.ч.1,2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідач на виконання вищевказаних норм процесуального права не надав альтернативної довідки, яка б спростовувала довідку видану  Службою безпеки України про грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з 20 листопада 2009 року по 24 липня 2016 року, а тому вищевказані доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу.
Отже, суд першої інстанції вірно прийняв до уваги довідку видану Службою безпеки України про грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з 20 листопада 2009 року по 24 липня 2016 року. Також суд першої інстанції дав правильну оцінку розрахунку заборгованості.
 
За встановлених обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанціїнорм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.
 
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.
 
Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування. 
          
      Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 березня 2021 року - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
          
           Головуючий                                     Рубан С.М.   
 
               Судді                                                 Заришняк Г.М.

                                Мараєва Н.Є.