ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова 
Іменем України 

21 квітня 2021 року      
м. Харків
Справа № 638/11639/16-ц      
Провадження № 22-ц/818/886/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Пилипчук Н.П. ,
суддів: Тичкової О.Ю., Маміної О.В.,
за участю секретаря судового засідання : Плахотнікової І.О.,

Учасники справи:
скаржник:  ОСОБА_1 ,
стягувач: ОСОБА_2 ,
боржник: ОСОБА_1 ,
особа, дії якої оскаржуються: приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Семендяєв Олександр Сергійович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою представника скаржника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 на дії приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Семендяєва Олександра Сергійовича по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , в особі свого представника ОСОБА_3 , на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2020 року, постановлену суддею Цвіра Д.М., -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2020 року  ОСОБА_1 , в особі свого представника ОСОБА_3 звернулася до суду зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Семендяєва Олександра Сергійовича.

В обгрунтування скарги зазначає, що постановою приватного виконавця Виконавчого округу Харківської області Семендяєвим О.С. відкрито виконавче провадження ВП № 55019748 від 27 жовтня 2017 року по примусовому виконанню виконавчого листа №638/11639/16, виданого 16 березня 2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 386 317,42грн. 
Постановою Приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Семендяєва О.С. відкрито виконавче провадження ВП № 55019285 від 27 жовтня 2017 року по примусовому виконанню виконавчого листа №638/11639/16, виданого 16 березня 2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу у розмірі 2500грн. 
Постановою Приватного виконавця Виконавчого округу Харківської області Семендяєва О.С. відкрито виконавче провадження ВП № 55019551 від 27 жовтня 2017 року по примусовому виконанню виконавчого листа № 638/11639/16, виданого 16 березня 2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору у розмірі 8385,68грн.
27 жовтня 2017 року Приватним виконавцем Виконавчого округу Харківської області Семендяєвим О.С. винесено Постанову про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження, яким об`єднав виконавчі провадження №55019285, №55019551, №55019748 у зведене виконавче провадження №55022871.
Вказує, що станом на дату подачі цієї скарги постанов про відкриття виконавчих проваджень та інших процесуальних документів виконавчою провадження вона не отримувала.
Відповідно до відміток в паспорті та Довідки про реєстрацію місця проживання особи №12418640 від 04 червня 2020 року, вона знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 – 18 лютого 2016 року і з 20 липня 2017 року зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Проте, з моменту відкриття виконавчих проваджень і по теперішній час на адресу за місцем її реєстрації постанови Приватного виконавця про відкриття виконавчих проваджень щодо неї не надходили. Вона дізналась про факт наявності судової справи та виконавчих проваджень з інформаційного порталу «Судова влада» та «Автоматизована система виконавчих проваджень», після дзвінка працівника поліції, який повідомив про те, що вона начебто знаходиться у розшуку.
Зазначає, що вона не погоджується з постановами про відкриття виконавчого провадження ВП № 55019748 від 27 жовтня 2017 року, ВП №55019285 від 27 жовтня 2017 року, ВП №55019551 від 27 жовтня 2017 року та Постановою про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження №55022871 від 27 жовтня 2017, вважає їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню.
Звертає уваги на те, що за наявності у Приватного виконавця її ідентифікаційного коду, його повноважень та доступу до Реєстрів, він майже протягом трьох років не спромігся встановити її місце проживання. Тобто, Приватний виконавець перед прийняттям до виконання виконавчих документів не пересвідчився у правильному місці реєстрації боржника і відкрив виконавчі провадження.
Вважає, що її місце проживання, перебування та місцезнаходження її майна не відноситься до виконавчого округу на території якого Приватний виконавець Семендяєв О.С. здійснює діяльність, а виконавчі документи у виконавчих провадженнях ВП №55019748 від 27 жовтня 2017 року, ВП №55019285 від 27 жовтня 2017 року, ВП №55019551 від 27 жовтня 2017 року та зведене виконавче провадження №55022871 від 27 жовтня 2017 прийняті до виконання відповідачем не за відповідним місцем виконання. 

Посилаючись на вказані обставини заявник просив: 
визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №55019748 від 27 жовтня 2017 року Приватного виконавця Виконавчого округу Харківської області Семендяєва О С.; 
визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №55019285 від 27 жовтня 2017 року Приватного виконавця Виконавчого округу Харківської області Семендяєва О С.; 
визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №55019551 від 27 жовтня 2017 року Приватного виконавця Виконавчого округу Харківської області Семендяєва О С.; 
визнати протиправною та скасувати постанову про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження, яким об`єднав виконавчі провадження №55019285, №5501955, №55019748 у зведене виконавче провадження №55022871 Приватного виконавця Виконавчого округу Харківської області Семендяєва О С.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2020 року в задоволенні скарги представника скаржника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 на дії приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Семендяєва О.С. – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 3000грн.

В апеляційній скарзі  ОСОБА_5 , в особі свого представника ОСОБА_3 , просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову про задоволення її скарги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскільки з 20 липня 2017 року вона зареєстрована та проживає за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_2 , місце її проживання, перебування та місце знаходження її майна не відноситься до виконавчого округу, на території якого Приватний виконавець Семендяєв О.С. здійснює свою діяльність, у зв`язку з чим вказані виконавчі документи прийняті останнім не за місцем виконання, 

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Залишаючи скаргу ОСОБА_1 , в особі її представника ОСОБА_3 без задоволення суд першої інстанції виходив з того, що дії приватного виконавця вчинені у відповідності до вимог чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.1, 2 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Правовою основою діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є Конституція України, цей Закон, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, інші закони, нормативно-правові акти, прийняті на їх виконання.

Згідно ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (ч.1 ст.448 ЦПК України).

Отже, право на звернення зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця за правилами цивільного судочинства пов`язане з наявністю судового рішення, ухваленого згідно з ЦПК України, та його примусовим виконанням відповідним органом, а також у випадку якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.449 ЦПК скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Виходячи з аналізу вказаної норми права норм права, слід дійти висновку, що право на звернення до суду є строковим. Скаргу на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод, законних інтересів.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 16 постанови «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року за № 6, строки звернення заявника зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Наприклад, при оскарженні бездіяльності зазначених осіб у вигляді невжиття заходів з примусового виконання судового рішення до уваги може бути взято ті обставини, що стягувач, який подав до відповідного органу заяву про відкриття виконавчого провадження і не отримав у визначений законом строк (з урахуванням поштового обігу) задоволення своїх вимог, вважається обізнаним про ймовірність порушення його прав у виконавчому провадженні незалежно від того, чи отримав він від державного виконавця певні процесуальні документи та чи ознайомлений він із матеріалами виконавчого провадження.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, що заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою – відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 06 лютого 2017 року заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2016 року - скасовано. 
Ухвалено нове рішення. 
Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою - задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 386 317,42грн., витрати на правову допомогу в розмірі 2500грн., судовий збір у розмірі 8385,68грн.

16 березня 2017 року Дзержинським районним судом м. Харкова видано виконавчі листи на виконання рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 лютого 2017 року.

Постановою приватного виконавця Виконавчого округу Харківської області Семендяєвим О.С. відкрито виконавче провадження ВП №55019748 від 27 жовтня 2017 року по примусовому виконанню документу: виконавчий лист № 638/11639/16, виданий 16 березня 2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 386317,42грн. 

Постановою Приватного виконавця Виконавчого округу Харківської області Семендяєвим О.С. відкрито виконавче провадження ВП №55019285 від 27 жовтня 2017 року по примусовому виконанню документу: виконавчий лист №638/11639/16, виданий 16 березня 2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 2500грн. 

Постановою Приватного виконавця Виконавчого округу Харківської області Семендяєвим О.С. відкрито виконавче провадження ВП №55019551 від 27 жовтня 2017 року по примусовому виконанню документу: виконавчий лист №638/11639/16, виданий 16 березня 2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору у розмірі 8385,68грн 

27 жовтня 2017 року Приватним виконавцем Виконавчого округу Харківської області Семендяєвим О.С. винесено Постанову про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження, яким об`єднав виконавчі провадження №55019285, №55019551, №55019748 у зведене виконавче провадження №55022871.

З матеріалів справи вбачається, що з цією скаргою ОСОБА_1 звернулася 13 жовтня 2020 року.

Перевіряючи чи дотримані ОСОБА_1 строки звернення до суду з цією скаргою та чи є поважними причини пропуску строку, колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. 

Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у статті 55 Конституція України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

З матеріалів справи вбачається, що 07 червня 2020 року представником ОСОБА_1 – ОСОБА_3 було направлено до Харківського апеляційного суду заяву про отримання процесуальних документів в електронному вигляді у справі №638/11639/16-ц.

19 червня 2020 року Харківським апеляційним судом було направлено на адресу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 копії сканованих матеріалів справи №638/11639/16-ц, в т.ч. копії постанов Приватного виконавця Виконавчого округу Харківської області Семендяєвим О.С. про відкриття виконавчих проваджень №55019285, №55019551, №55019748 від 27 жовтня 2017 року, та копію постанови Приватним виконавцем Виконавчого округу Харківської області Семендяєвим О.С. від 27 жовтня 2017 року про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження, яким об`єднав виконавчі провадження №55019285, №55019551, №55019748 у зведене виконавче провадження №55022871, які оскаржуються ОСОБА_1 у даній справі.

03 липня 2020 року ОСОБА_1 , в особі свого представника ОСОБА_3 звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Семендяєва О.С. про визнання протиправними та скасування вищевказаних постанов.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва у справі №640/15304/20 від 13 липня 2020 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті провадження в адміністративній справі.

Як зазначає скаржник копії ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва у справі №640/15304/20 від 13 липня 2020 року було нею отримано 17 липня 2020 року.

Вказані обставини матеріалами справи не спростовуються.

Дійсно, матеріли справи містять докази направлення приватним виконавцем на адресу скаржника копій постанов про відкриття виконавчих проваджень №55019285, №55019551, №55019748 від 27 жовтня 2017 року, та копію постанови цього ж приватного виконавця від 27 жовтня 2017 року про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження №55022871. Разом з тим, доказів їх отримання скаржником матеріали справи не містять.

За наведених обставин, ОСОБА_1 пропустила строк звернення до суду зі скаргою з поважних причин, тому скарга підлягає вирішенню по суті.

Що стосується розгляду скарги по суті, то суд зазначає наступне.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ (далі – Закон №1404-VІІІ) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно п.1 ч.1 ст.3 Закону №1404-VІІІ (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, в тому числі, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.5 Закону №1404-VІІІ (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону, крім: 
1) рішень про відібрання і передання дитини, встановлення побачення з нею або усунення перешкод у побаченні з дитиною;
2) рішень, за якими боржником є держава, державні органи, Національний банк України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, державні та комунальні підприємства, установи, організації, юридичні особи, частка держави у статутному капіталі яких перевищує 25 відсотків, та/або які фінансуються виключно за кошти державного або місцевого бюджету;
3) рішень, за якими боржником є юридична особа, примусова реалізація майна якої заборонена відповідно до закону;
4) рішень, за якими стягувачами є держава, державні органи;
5) рішень адміністративних судів та рішень Європейського суду з прав людини;
6) рішень, які передбачають вчинення дій щодо майна державної чи комунальної власності;
7) рішень про виселення та вселення фізичних осіб;
8) рішень, за якими боржниками є діти або фізичні особи, які визнані недієздатними чи цивільна дієздатність яких обмежена;
9) рішень про конфіскацію майна;
10) рішень, виконання яких віднесено цим Законом безпосередньо до повноважень інших органів, які не є органами примусового виконання;
11) інших випадків, передбачених цим Законом та Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Частиною першою статті 4 Закону №1404-VІІІ (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) визначено вимоги до виконавчого документа, а саме, що у виконавчому документі зазначаються:
1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;
2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;
3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;
4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності);
реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків);
5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;
6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);
7) строк пред`явлення рішення до виконання.
У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

Згідно з п.10 ч.1 ст.4 Закону №1404-VІІІ (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону №1404-VІІІ (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

На підставі ч.1 ст.28 Закону №1404-VІІІ (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простою кореспонденцією або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, які надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначає Закон України від 2 червня 2016 року № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі – Закон № 1403-VIII).

Згідно зі статтею 1 Закону № 1403-VIII (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.23 Закону № 1403-VIII (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) у Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.

Частинами 1, 2 статті 25 Закону № 1403-VIII (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) визначено виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя.
Приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.

Положеннями статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV (далі – Закон № 1382-IV) (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що «місце перебування» - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; «місце проживання» - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; «реєстрація» - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Частиною 1 статті 2 Закону № 1382-IV (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Пунктом 1 розділу ІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 року за № 489/20802; далі – Інструкція № 512/5, (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що виконавець при здійсненні виконавчого провадження зобов`язаний використовувати всі надані йому права та повноваження, необхідні для забезпечення неупередженого, ефективного, своєчасного і повного виконання рішення.

Згідно з пунктом 4 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) виконавчий документ повертається без прийняття до виконання у випадках, передбачених частиною четвертою статті 4 Закону, про що орган державної виконавчої служби або приватний виконавець надсилає стягувачу повідомлення протягом трьох робочих днів з дня пред`явлення виконавчого документа.

Відповідно до пункту 5 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) у разі відсутності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Згідно з пунктом 10 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин)місце виконання рішення визначається відповідно до вимог, встановлених статтею 24 Закону.

За змістом пункту 13 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) приватний виконавець самостійно проводить перевірку інформації про наявність боржника, його майна, місця роботи в іншому виконавчому окрузі або залучає для перевірки цієї інформації іншого приватного виконавця на підставі договору про уповноваження на вчинення окремих виконавчих дій за встановленою типовою формою (додаток 3).

Аналіз положень Закону №1404-VIII (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) дозволяє дійти висновку, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи, місце виконання яких знаходиться у межах його виконавчого округу, в іншому випадку – виконавець зобов`язаний повернути виконавчий документ стягувачу. У свою чергу, місце виконання визначається, виходячи із місця проживання/перебування боржника або з місцезнаходження майна боржника.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року в справі № 804/6996/17, від 30 квітня 2020 року №580/3311/19.

Таким чином, приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи, у яких зазначено місце проживання/ перебування боржника або місцезнаходження майна боржника, які знаходяться в межах його виконавчого округу.

За змістом частини 1 статті 4 Закону № 1404-VIIІ (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) у виконавчому документі обов`язково зазначається адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи.

Варто зауважити, що законодавець, визначаючи місце виконання рішення, вживає поняття «місце проживання» та «місце перебування», під якими розуміються відповідно адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік, та житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Оскільки за приписами ч.2 ст.2 Закону № 1382-IV (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження, то законодавець розрізняє поняття «місце проживання», «місце перебування» і «місце реєстрації».

Отже, визначальне значення для визначення місце виконання рішення має саме місце проживання/перебування боржника-фізичної особи, а не місце його реєстрації, а також місцезнаходження майна боржника.

На підставі ч.1 ст.28 Закону № 1404-VIIІ (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простою кореспонденцією або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, які надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Виходячи із системного тлумачення ч.1 ст.4, ч.1 ст.28 Закону № 1404-VIIІ (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) у виконавчому документі має бути зазначено адресу місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), або місцезнаходження майна боржника, які знаходяться у межах виконавчого округу приватного виконавця. Саме за зазначеною у виконавчому документі адресою приватний виконавець в силу положень ч.1 ст.28 Закону № 1404-VIIІ (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) зобов`язаний надіслати, зокрема, постанову про відкриття виконавчого провадження.

Таким чином, положення статті 28 Закону №1404-VIIІ (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) встановлюють імперативний обов`язок приватного виконавця надіслати постанову про відкриття виконавчого провадження саме за адресою, зазначеною у виконавчому документі, що обумовлює відсутність меж розсуду у приватного виконавця при визначенні адреси боржника.

Такий висновок про необхідність направлення постанов про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі, узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними в постановах від 19 серпня 2020 року в справі № 520/9978/18 (пункти 52-53), від 08 квітня 2020 року в справі № 804/6996/17 (пункт 39).

Отже, при надходженні виконавчого документа приватний виконавець зобов`язаний перевірити наявність в ньому всіх обов`язкових реквізитів, визначених ч.1 ст.4 Закону №1404-VIIІ (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), зокрема, прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи.

У випадку, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання, тобто якщо адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), що вказана у виконавчому документі, або місцезнаходження майна боржника не знаходиться в межах виконавчого округу приватного виконавця, він зобов`язаний повернути виконавчий документ без виконання відповідно до приписів п.10 ч.4 ст.4 Закону № 1404-VIII (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Якщо ж виконавчий документ пред`явлено до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця за місцезнаходженням майна боржника до заяви про примусове виконання рішення обов`язково додається документальне підтвердження, що майно боржника (грошові кошти на рахунках в банках або інших фінансових установах) знаходиться(яться) на території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або в межах виконавчого округу приватного виконавця (абзац 4 пункту 3 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).

У разі пред`явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця за місцезнаходженням майна боржника до заяви про примусове виконання рішення додається документ/копія документа, який підтверджує, що майно боржника (грошові кошти на рахунках в банках або інших фінансових установах) знаходиться(яться) на території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або в межах виконавчого округу приватного виконавця (абзац 4 пункту 3 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Таким чином, ураховуючи наведене вище нормативне регулювання та праворозуміння, правильне вирішення спору у вказаних категоріях справ залежить від того, чи знаходиться адреса місця проживання або місця перебування боржника (фізичної особи) або місцезнаходження майна боржника, що вказана у виконавчому документі, в межах виконавчого округу приватного виконавця. Якщо адреса місця проживання/перебування боржника (фізичної особи) або місцезнаходження майна боржника, вказана у виконавчому документі, знаходиться в межах виконавчого округу приватного виконавця, то відкриття виконавчого провадження, за умови дотримання приватним виконавцем інших вимог Закону № 1404-VIII, є правомірним.
Якщо ж адреса місця проживання або місця перебування боржника (фізичної особи) або місцезнаходження майна боржника, вказана у виконавчому документі, знаходиться поза межами виконавчого округу приватного виконавця, приватний виконавець зобов`язаний повернути такий виконавчий документ.
У випадку пред`явлення виконавчого документа не за місцем проживання або місцем перебування боржника (фізичної особи), а за місцезнаходженням майна боржника, на стягувача покладено обов`язок надати документальне підтвердження, що майно боржника (грошові кошти на рахунках в банках або інших фінансових установах) знаходиться(яться) на території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або в межах виконавчого округу приватного виконавця.

Даний висновком узгоджується з правовою позицією викладеної у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі №460/3537/20.

У справі, що розглядається, апеляційним судом установлено, що у виконавчих листах №638/11639/16, виданих 16 березня 2017 року:
про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 386317,42грн.;
про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 2500грн.;
про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору у розмірі 8385,68грн., вказано адресу: АДРЕСА_3 . (т.І, а.с.121-123).

Посилання  ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що з 20 липня 2017 року вона зареєстрована та проживає за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_2 , що підтверджується відміткою в паспорті та Довідкою про реєстрацію місця проживання особи №12418640 від 04 червня 2020 року, а тому приватний виконавець у свою чергу не пересвідчився у правильному її місці реєстрації – колегією суддів не приймаються.

Частиною 4 статті 4 Закону № 1404 установлено вичерпний перелік підстав для повернення виконавчого документа. 

На етапі вирішення питання про відкриття виконавчого провадження або про повернення виконавчого документа у приватного виконавця відсутній обов`язок, а отже і будь-який механізм, спрямований на перевірку законності виконавчого документа та правильності визначення в ньому адреси місця проживання/перебування боржника. 

Перевірка ж майнового стану боржника, розшук боржника та/ або його майна здійснюється у вже відкритому виконавчому провадженні (ч.2, 4 ст.13, ч.7 ст.26, ст. 36, ч.8 ст.48 Закону № 1404).

Таким чином, на момент прийняття рішення про відкриття виконавчих проваджень №55019285, №55019551, №55019748, які у подальшому були об`єднані у зведене виконавче провадження №55022871, в яких було вказано адресу місця проживання боржника: АДРЕСА_3 , що знаходиться в межах відповідного виконавчого округу, у приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Семендяєва О.С. були всі визначені законом підстави для його відкриття.

З приводу доводів  ОСОБА_1 , що вона не отримувала копій постанов про відкриття виконавчого провадження, та постанови про об`єднання в одне провадження, то колегія суддів зазначає наступне.

Матеріали справи свідчать, що приватним виконавцем на адресу боржника: АДРЕСА_3 направлялися копії постанов про відкриття виконавчих проваджень №№ №55019285, №55019551, №55019748 та копія постанови про об`єднання в одне провадження №№55022871 - рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Однак, останні були не вручені та повернуті адресату без вручення (т.І, а.с.124-130).

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно вимог ч.1 ст.28 Закону № 1404-VIIІ (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що дії приватного виконавця відповідали вимогам закону.

Що стосується витрат на правову допомогу понесених відповідачем, то колегія суддів зазначає наступне. 

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч.ч.1-3 ст.137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Статтею 452 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

До суду на підтвердження витрат на правничу допомогу представником ОСОБА_2 – ОСОБА_6 надано наступні документи:
копію договору №19/20 про надання професійної правничої допомоги, укладеного 27 липня 2020 року між адвокатом Прядко О.О. та ОСОБА_2 ;
копію додаткової угоди №1 до договору про надання правової допомоги №19/20 від 21 жовтня 2020 року, укладеної 27 липня 2020 року;
копію прибуткового касового ордеру №08/2 від 26 жовтня 2020 року на суму 3 000грн.;
акт приймання- передачі наданих послуг від 26 жовтня 2020 року на суму 3 000грн.

Обсяги правової допомоги, наданої клієнту визначено в акті прийому-здачі наданих послуг від 26 жовтня 2020 року з зазначенням кількості годин, а саме:
ознайомлення з матеріалами справи – 1год.;
вивчення скарги відповідача – 2год.;
вивчення відзиву особи, дії якої оскаржуються – 1год.;
участь в судовому засіданні – 1год.

Всього 5год. вартість яких становить 3 000грн.

Враховуючи наведена, колегія суддів погоджується з висновком суду щодо доведеності понесених  ОСОБА_2 витрат на правову допомогу в розмірі 3 000грн.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та суттєвими не являються, колегія суддів не вбачає правових підстав для скасування або зміни судового рішення.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_4 , в особі свого представника ОСОБА_3 – залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2020 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий –                                                        Н.П. Пилипчук

Судді –                                                               О.В. Маміна 

                                                                        О.Ю. Тичкова