ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 квітня 2021 року                                 
м. Харків
справа № 2011/11072/12
провадження № 22-ц/818/217/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання – Супрун Я.С.
сторони справи:
позивач – Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Універсал Банк»,
відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова, ухвалене 4 квітня 2013 року у складі судді Гайдук Л. П.
УСТАНОВИВ:
У липні 2012 року Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі ПАТ «ВТБ Банк») звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором, яка станом на 22 червня 2012 року склала 519 429,30 грн, із яких: 478 091,78 грн – строкова заборгованість за кредитом; 9 283,32 грн – прострочена заборгованість за кредитом; 26 926,43 грн – прострочена заборгованість за процентами за користування кредитом; прострочена заборгованість за комісією за користування кредитом – 3 471,66 грн; 553,40 грн – пеня за прострочену заборгованість за користування кредитом; 826,78 грн – пеня за прострочену заборгованість за процентами за користування кредитом; 128,03 грн - пеня за прострочену заборгованість за комісією за користування кредитом; 3 % річних, нарахованих за прострочену заборгованість за кредитом – 50,74 грн; 3 % річних, нарахованих за прострочену заборгованість за процентами за користування кредитом – 165,72 грн; інфляційні втрати, нараховані за прострочену заборгованість за користування кредитом – 13,92 грн; інфляційні втрати, нараховані за прострочену заборгованість за процентами за користування кредитом – 45,55 грн .
Позов мотивований тим, що 11 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк» (надалі ВАТ «ВТБ Банк») та ОСОБА_1 укладений договір про іпотечний кредит № 47Ф-СК-400 ДІУ, згідно з яким останньому наданий кредит у розмірі 557 000 грн строком до 11 вересня 2038 року зі сплатою 12,5 % річних за користування кредитом. 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 11 березня 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4 укладений договір поруки № 47Ф-СК-400/z1, відповідно до умов якого ОСОБА_4 зобов`язалась відповідати перед банком у тому ж обсязі, що й боржник.
Починаючи з березня 2012 року ОСОБА_1 систематично не виконував зобов`язання з повернення належних до сплати частин кредиту та відсотків за його використання, тому у нього утворилася заявлена в позові заборгованість.
ПАТ «ВТБ Банк» є правонаступником ВАТ «ВТБ Банк».
Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 4 квітня 2013 року позов ПАТ «ВТБ Банк» задоволений: стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 519 429,30 грн, 3219 грн судового збору та 107 грн 30 коп. судового збору, сплаченого при подачі заяви про забезпечення позову.
Рішення мотивоване тим, що ОСОБА_5 належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконав, а тому сума заборгованості підлягає стягненню з нього та поручителя.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 03.10.2018 заява ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.
Другого листопада 2018 року ОСОБА_3 , діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду із апеляційною скаргою, у якій просив скасувати рішення суду від 04.04.2013, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ «ВТБ Банк». Посилався на порушення норм матеріального і процесуального права, неповноту вивчення доказів, що мають істотне значення для справи. А саме, ухвалюючи оскаржуване рішення суд дослідив лише матеріали справи, які вказують на наявність заборгованості, проте не встановив наявність вимоги кредитора до боржника про повернення суми боргу, а також не встановив відсутність спроби виконати боргове зобов`язання. Суд повинен був встановити, чи була повідомлена боржнику законна вимога кредитора про повернення суми боргу, оскільки зобов`язання сплатити суму боргу виникає після вимоги кредитора. За таких обставин, суд протиправно послався у своєму рішенні на ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України).
Відзиви на апеляційну скаргу іншими сторонами справи не надавалися.
Постановою Харківського апеляційного суду від 22 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2013 року залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Постановою Верховного Суду від 02.03.2020 частково задоволена касаційна скарга ОСОБА_3 , подана в інтересах ОСОБА_1 , скасована постанова Харківського апеляційного суду від 22 лютого 2019 року, справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Суд касаційної інстанції обґрунтував постанову тим, що ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи апеляційним судом, що є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також грубим порушенням вимог статей 128–130, 372 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України).
Колегія суддів, заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши матеріали справи, вивчивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, що були предметом дослідження в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 належить залишити без задоволення з таких підстав. 
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки апеляційна скарга подана ОСОБА_3 лише в інтересах ОСОБА_1 , дані про уповноваження ОСОБА_2 представляти її інтереси в суді ОСОБА_3 відсутні, рішення суду в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_2 колегією суддів не переглядається. 
При цьому суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.4 ст.367 ЦПК України).
Відповідно до п.4 ч.1, ч.2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Як установлено судовим розглядом і вбачається із матеріалів справи, 11 березня 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк» (правонаступником якого є в ПАТ «ВТБ Банк») та ОСОБА_1 укладений договір про іпотечний кредит № 47Ф-СК-400 ДІУ (надалі Договір), згідно з яким ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 557 000 грн зі строком погашення до 11 вересня 2038 року та сплатою 12,5% річних за користування кредитом (т.1 а.с. 8 - 20).
З метою забезпечення виконання зобов`язань за Договором кредиту 11 березня 2008 року ВАТ «ВТБ Банк» уклало з ОСОБА_2 договір поруки № 47Ф-СК-400/z1, за умовами якого остання зобов`язалася відповідати перед банком в тому ж обсязі, що й позичальник за Договором кредиту (т.1 а.с. 30-32).
Обґрунтовуючи вимогу про стягнення з відповідачів заборгованості в загальному розмірі 519 429 грн 30 коп., ПАТ «ВТБ Банк» надало суду копію меморіального ордера № TR.10591.1 від 11 березня 2008 року про перерахування на користь ОСОБА_1 557 000 грн, розрахунок заборгованості (т.1 а.с. 40-43) та виписку по рахунку ОСОБА_1 із даними про рух по ньому коштів (т.1 а.с. 44-52).
Зазначеними доказами підтверджується, що з березня 2012 року ОСОБА_5 перестав виконувати зобов`язання по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за Договором кредиту.
Посилаючись в апеляційній скарзі на не встановлення судом наявності чи відсутності у ОСОБА_5 спроби виконати боргове зобов`язання за Договором кредиту, апелянт в порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України не надає доказів того, що починаючи з березня 2012 року він виконував зобов`язання за Договором кредиту або робив спроби його виконати, проте не виконав його внаслідок дій банку.
Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Відповідно до п. 2.4 Договору кредиту позичальник зобов`язується щомісячно до 11 числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладання цього договору, здійснювати погашення кредиту рівними частинами в сумі не менше 1547 грн 22 коп. та сплачувати відсотки нараховані кредитором на залишок заборгованості за кредитом згідно графіку погашення кредиту шляхом внесення готівки до каси кредитора або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у кредитора. Остаточне погашення кредиту здійснити не пізніше 11 березня 2038 року.
Згідно з п. 6.2. Договору кредиту за порушення взятих на себе зобов`язань з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, позичальник зобов`язується сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми несплаченого платежу, за кожний день прострочення.
Згідно з наданим ПАТ «ВТБ Банк» розрахунком станом на 22.06.2012 заборгованість ОСОБА_1 перед банком складала: 478 091,78 грн - строкова заборгованість за кредитом; 9283,32 грн - прострочена заборгованість за кредитом; 26 926,43 грн - прострочена заборгованість за процентами за користування кредитом; 553,40 грн. - пеня за прострочену заборгованість за користування кредитом; 826,78 грн. - пеня за прострочену заборгованість за процентами за користування кредитом.
Як визначено пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України № 1023-XII від 12.05.1991 «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, тобто на час укладення Договору кредиту, споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті у відповідній редакції).
У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції).
На час пред`явлення ПАТ «ВТБ Банк» дійсного позову до ОСОБА_1 регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». 
І згідно з висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16, визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів.
Оскільки пункт 1.2 Договору кредиту визначає, що кредит ОСОБА_1 надається на поліпшення житлових умов, укладний 11.03.2008 Договір кредиту є споживчим. 
Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року, у редакції, що діяла на час подачі ПАТ «ВТБ Банк» дійсного позову).
Наведені приписи дають підстави вважати, що частина десята статті 11 зазначеного Закону у редакції, що була чинною на час звернення ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 з дыйсним позовом, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.
Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у зазначеній редакції, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.
Суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, в якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.
Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) та постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 486/634/16-ц (провадження № 61-14534св18).
Матеріалами справи не спростовується, що досудова вимога ОСОБА_1 банком не направлялася, тому у задоволенні позову ПАТ «ВТБ Банк» про стягнення з ОСОБА_1 478 091 грн 78 коп. заборгованості за Договором кредиту, які підлягали поверненню за Договором кредиту достроково на час подачі дійсного позову, належить відмовити. Отже, за умовами укладеного з ОСОБА_1 договору кредиту за наявності доведеного розміру заборгованості з ОСОБА_1 на користь банку належить стягнути 9283,32 грн - простроченої заборгованості за кредитом; 26 926,43 грн - простроченої заборгованості за процентами за користування кредитом; 553,40 грн - пені за прострочену заборгованість за користування кредитом; 826,78 грн - пеня за прострочену заборгованість за процентами за користування кредитом.
В позові ПАТ «ВТБ Банк» просив також стягнути з ОСОБА_1 прострочену заборгованість за комісією за користування кредитом, пеню за прострочену заборгованість за комісією за користування кредитом.
Обґрунтовуючи вимоги в частині стягнення заборгованості за комісією позивач послався на те, що відповідно до додаткової угоди № 4 до Договору про обслуговування іпотечних кредитів № 17 від 30.11.2007 від 02.04.2012, укладеної між Державною іпотечною установою та ПАТ «ВТБ Банк», Державна іпотечна установа передала ПАТ «ВТБ Банк» на обслуговування Договір кредиту з розміром винагороди за обслуговування кредиту – 2,6 % річних (т.1 а.с. 33-38).
Статтею 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність.
Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Несправедливими є зобов`язання, які виникають із положень договору про споживчий кредит та які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).
Оскільки сплата комісійної винагороди, тобто коштів, які супроводжують кредит, є несправедливою умовою кредитного договору, ПАТ «ВТБ Банк» належить відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за комісією за користування кредитом та пені за прострочену заборгованість за комісією за користування кредитом.
В позові банком також заявлена позовна вимога про стягнення з боржника трьох відсотків річних та інфляційних втрат з посиланням на ч.2 ст. 625 ЦК України. 
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19), у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Оскільки судовим розглядом установлено, що із досудовою вимогою до ОСОБА_1 ПАТ «ВТБ Банк» не зверталося, одразу подавши позов до суду, підстави для стягнення на підставі ч.2 ст.625 ЦК України трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період до пред`явлення позову у банку відсутні. Тому в задоволенні позову в цій частині також належить відмовити.
Враховуючи викладене вище, апеляційна скарга ОСОБА_3 , подана в інтересах ОСОБА_1 , підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру задоволених позовних вимог ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 З ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» належить стягнути 9283,32 грн - простроченої заборгованості за кредитом; 26 926,43 грн - простроченої заборгованості за процентами за користування кредитом; 553,40 грн - пені за прострочену заборгованість за користування кредитом; 826,78 грн - пеня за прострочену заборгованість за процентами за користування кредитом. В задоволенні позову ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 в іншій частині належить відмовити.
Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскарженим представником відповідача заочним рішенням суду від 04.04.2013 з відповідачів на користь банку стягнуто 3219 грн судового збору (т.1 а.с. 7) та 107 грн 30 коп. за подачу заяви про забезпечення позову (т.1 а.с. 6). 
Колегія суддів уважає, що 107 грн 30 коп. стягненню з ОСОБА_1 не підлягає, оскільки заява про забезпечення позову ПАТ «ВТБ Банк» у дійсній цивільній справі не подавалась. Позов банку визнаний судом обґрунтованим на 7,24 %, тому з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» належить стягнути 233 грн 6 коп. судового збору. 
ОСОБА_1 при подачі заяви про перегляд заочного рішення сплатив 352 грн 40 коп. судового збору (т.1 а.с. 98), при подачі апеляційної скарги – 4824 грн 50 коп. судового збору (т.1 а.с. 131), 6 438 грн судового збору при подачі касаційної скарги (т.1 а.с. 202), а всього 11 614 грн 90 коп. Апеляційна скарга його представника визнана судом обґрунтованою на 92,76 %, тому з ПАТ «ВТБ Банк» на користь ОСОБА_1 належить стягнути 10 773 грн 98 коп. судового збору.
При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч.10 ст. 141 ЦПК України).
Враховуючи зазначене з ПАТ «ВТБ Банк» на користь ОСОБА_1 належить стягнути 10 540 грн 38 коп. судового збору. 
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.
Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 4 квітня 2013 року змінити в частині розміру задоволених позовних вимог Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Універсал Банк», до ОСОБА_1 та розміру стягнутого з нього судового збору.
Зменшити розмір заборгованості, стягнутий з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Універсал Банк», за договором про іпотечний кредит № 47Ф-СК-400 ДІУ від 11 березня 2008 року, до 37 589 (тридцяти семи тисяч п`ятисот вісімдесяти дев`яти) гривень 93 (дев`яносто трьох) копійок.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Універсал Банк», на користь ОСОБА_1 10 540 (десять тисяч п`ятсот сорок) гривень 38 (тридцять вісім) копійок судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 19 квітня 2021 року. 

Головуючий    О.Ю. Тичкова

Судді    О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук