ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

15 червня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 916/3278/20	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Принцевської Н.М., Колоколова С.І.
секретар судового засідання: Іванов І.В. 

за участю представників учасників справи:
від Товариства з обмеженою відповідальністю “Гран-Прі Ойл”, м. Дніпро - Поддимай А.Б., за ордером від 18.12.2020 року серія ЧК  № 96815;  від Товариства з обмеженою відповідальністю “Хорсагро Інвест”, смт. Тарутине Тарутинського району Одеської області - Селюков П.В. за ордером від 20.04.2021 року серія ОД  № 650792.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Хорсагро Інвест”, смт. Тарутине Тарутинського району Одеської області
на рішення Господарського суду Одеської області від 25.02.2021 року, м. Одеса, суддя Петров В.С., повний текст складено та підписано 09.03.2021 року
у справі № 916/3278/20
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Гран-Прі Ойл”, м. Дніпро
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “Хорсагро Інвест”, смт.Тарутине Тарутинського району Одеської області
про стягнення заборгованості в розмірі 422 753,02 грн.,-
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У листопаді 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю “Гран-Прі Ойл”, м.Дніпро звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю “Хорсагро Інвест”, смт. Тарутине Тарутинського району Одеської області, в якій просило суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Хорсагро Інвест”, смт. Тарутине Тарутинського району Одеської області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Гран-Прі Ойл”, м. Дніпро 422  753,02 грн., з яких 419 316,00 грн. основного боргу, 2 096,58 грн. інфляційних втрат, 1 340,44 грн. 3 % річних.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свої зобов`язань за договором купівлі-продажу № 110-2019/ХАИ від 05.11.2019 року в частині здійснення оплати поставленого товару. 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 25.02.2021 року у справі №916/3278/20 (суддя Петров В.С.) позов Товариства з обмеженою відповідальністю “Гран-Прі Ойл”, м. Дніпро до Товариства з обмеженою відповідальністю “Хорсагро Інвест”, смт.Тарутине Тарутинського району Одеської області про стягнення заборгованості в розмірі 422 753,02 грн. задоволено; стягнуто Товариства з обмеженою відповідальністю “Хорсагро Інвест”, смт.Тарутине Тарутинського району Одеської області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Гран-Прі Ойл”, м. Дніпро основний борг в сумі 419  316,00 грн. 3 % річних в сумі 1  340,44 грн., інфляційні втрати в розмірі 2  096,58 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 6 341,30 грн. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що враховуючи факт визнання обома сторонами поставки Товариством з обмеженою відповідальністю “Гран-Прі Ойл”, м.Дніпро у період з 09.11.2019 року по 16.11.2019 року на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Хорсагро Інвест”, смт. Тарутине Тарутинського району Одеської області ячменю українського походження власного врожаю 2019 року в кількості 437,88 тон, господарський суд дійшов висновку, що вказані дії Товариства з обмеженою відповідальністю “Гран-Прі Ойл”, м. Дніпро та факт часткової оплати Товариством з обмеженою відповідальністю “Хорсагро Інвест”, смт. Тарутине Тарутинського району Одеської області виставленого позивачем зазначеного вище рахунку № 1 за ячмінь українського походження власного врожаю 2019 року" (ціна за 1 тону - 4980,00 грн.) в сумі 1 761 326,40 грн. свідчать про те, що між сторонами виникли зобов`язання з поставки товару, що не оспорюється відповідачем, разом з тим, свої зобов`язання з повної оплати вартості отриманого товару відповідачем не виконано, з огляду на що суд дійшов висновку про повне задоволення позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю “Хорсагро Інвест”, смт. Тарутине Тарутинського району Одеської області з рішенням суду першої інстанції не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просило суд скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 25.02.2021 року у справі № 916/3278/20 та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник зазначає, що в межах агентського договору № 3Ф-6/А про надання послуг від 23.10.2019 року, укладеного між позивачем та ТОВ «Зернофарт» (агент), відповідач вступив у правовідносини, як контрагент, по закупівлі сільгосппродукції (ячменю) у Товариства з обмеженою відповідальністю “Гран-Прі Ойл”, м. Дніпро на умовах СРТ, EXW, FCA, в національній валюті. Вказаний договір був укладений між сторонами, завірений належним чином, скріплений підписами директорів та печатками підприємств. Також, між вказаними сторонами на виконання договору № 3Ф-6/А від 23.10.2019 року було складено додаткову угоду № 2 від 31.10.2019 року, завірену належним чином, скріплену підписами директорів та печатками підприємств. Вказаною додатковою угодою обумовлено ціну товару, а саме: за 430 т ячменя українського походження урожаю 2019 року - 4 980,00 грн. З цього моменту між сторонами через агента, ТОВ «Зернофарт» почались перемовини щодо узгодження ціни та кількості товару, який є предметом договору.
Скаржником не заперечується, що на електронну адресу агента було відправлено проект договору № 110-2019/ХАИ від 05.11.2019 року та проект додатку № 1 від 05.11.2019 року до договору № 110-2019/ХАИ від 05.11.2019 року із зазначенням вартості за l т- 4 980,00 грн., які і стали предметом даного судового розгляду. Проте, це були лише проекти, належним чином не узгоджені, а саме: не скріплені належним чином підписами директорів підприємств та не засвідчені печатками підприємств, Товариством з обмеженою відповідальністю “Гран-Прі Ойл”, м. Дніпро та Товариством з обмеженою відповідальністю “Хорсагро Інвест”, смт. Тарутине Тарутинського району Одеської області.
Скаржник зауважує, що предметом позову є проект договору купівлі-продажу № 110-2019/ХАИ від 05.11.2019 року щодо здійснення оплати поставленого товару, який сторона позивача позиціонує як належним чином оформлений правовий документ, який породжує ряд правових наслідків, не зважаючи на те, що вказаний спірний документ за всіма зовнішніми ознаками, які вимагаються до укладеного договору, суттєво відрізняється від агентського договору № 3Ф-6/А про надання послуг від 23.10.2019 року, попередньо укладеного між позивачем та агентом.
Скаржник стверджує, що в ході судового розгляду справи представником відповідача було зазначено, що в додатках до позову суду були надані копії документів з підписами директора відповідача Лаєвського ДО., але фактично він не підписував вказані документи, які також не скріплені печаткою підприємства, а саме: копія договору купівлі-продажу № 110-2019/ХАИ від 05.11.2019 року копія додатку № 1 до договору № 110-2019/ХАИ від 05.11.2019 року; копія видаткових накладних № 592 від 09.11.2019 року, № 597 від 12.11.2019 року, № 631 від 15.11.2019 року, № 680 від 16.11.2019 року. У примірнику копії спірного договору, доданого до позовної заяви, міститься ксерокс відбитку печатки підприємства та підпис директора Товариства з обмеженою відповідальністю “Хорсагро Інвест”, смт. Тарутине Тарутинського району Одеської області, Лаєвського ДО., але це не що інше, як фотошоп, з якого зроблено ксерокс. Такі ж самі підписи з відбитком печатки Товариства з обмеженою відповідальністю “Хорсагро Інвест”, смт. Тарутине Тарутинського району Одеської області містяться у видаткових накладних.
З урахуванням викладеного скаржник зазначає, що сторони не досягли згоди за суттєвими умовами, а сам договір № 110-2019/ХАИ від 05.11.2019 року не містить підпису покупця - відповідача, а відтак є неукладеним.
Крім вказаного, скаржник стверджує, що у листопаді 2019 року між керівництвом сторін у ході телефонних перемовин було узгоджено ціну, згідно якої за 437,88 т ячменю скаржник мав сплатити 1 761 326,4 грн. В межах узгодженої цінової політики Товариство з обмеженою відповідальністю “Хорсагро Інвест”, смт. Тарутине Тарутинського району Одеської області окремими платежами, в порядку передплати, було здійснено перерахування на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Гран-Прі Ойл”, м.Дніпро грошових коштів у загальному розмірі 1 722 084,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями та випискою по рахунку за період з 13.11.2019 року по 24.12.2019 року та не заперечується стороною позивача, проте фактично обумовленого згодою товару скаржником отримано не було. При цьому, на підтвердження обставин щодо кількості та вартості поставленого товару по договору № 110-2019/ХАИ від 05.11.2019 року позивачем подано видаткові накладні, податкові накладні, акти звірки розрахунків, які не погоджені відповідачем, та не можуть бути належними доказами поставки товару.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.04.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Хорсагро Інвест”, смт. Тарутине Тарутинського району Одеської області на рішення Господарського суду Одеської області від 25.02.2021 року у справі №916/3278/20, справу призначено до судового розгляду.
10.06.2021 року поштою до Південно-західного апеляційного господарського суду від позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю “Гран-Прі Ойл”, м. Дніпро надійшли заперечення на апеляційну скаргу, у яких останній просив суд апеляційної інстанції поновити строк на подання відзиву, відмовити у задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “Хорсагро Інвест”, смт. Тарутине Тарутинського району Одеської області, рішення Господарського суду Одеської області від 25.02.2021 року у справі № 916/3278/20 залишити без змін. Заперечення долучено колегією суддів до матеріалів справи.
Свої заперечення позивач обґрунтовує тим, що товар, за спірним договором, був поставлений відповідачу у повному обсязі, що неодноразово визнавав останній пiд час розгляду справи № 916/3278/20, отже, на думку Товариства з обмеженою відповідальністю “Гран-Прі Ойл”, м. Дніпро, визнання скаржником факту отримання товару у повному обсязі та вiдсутнiсть будь-яких претензій щодо обсягу отриманого товару свідчить про неправдивість його доводів, а тому не може бути прийняте апеляційним судом, як аргумент не взятий до уваги судом першої iнстанцiї.
Також Товариство з обмеженою відповідальністю “Гран-Прі Ойл”, м. Дніпро у запереченнях звернуло увагу колегії суддів Південно-західного апеляційного господарського суду на ту обставину, що суд першої інстанції дійшов абсолютно правомірного висновку щодо здiйснення вiдповiдачем часткової оплати поставленого позивачем товару у розмiрi 1761326,40 грн., оскільки наявні в матеріалах справи платіжні документи свідчать про погодження вiдповiдача iз зазначеною ціною на ячмінь.
Щодо обов`язку вiдповiдача сплатити позивачу повну вартість отриманого товару позивач зазначив, що отримавши вiд останнього спірний товар - ячмінь українського походження власного врожаю 2019 року, скаржник зобов`язаний був оплатити його вiдповiдно до положень ст. 692 Цивільного кодексу України саме після його прийняття. За таких обставин суд першої iнстанції, на думку Товариства з обмеженою відповідальністю “Гран-Прі Ойл”, м. Дніпро правильно застосував до спірних правовідносин положення ст. 538, 664, 692 Цивільного кодексу України.
Крім того, посилаючись на обставини укладення між сторонами спірного договору поставки, та наявні у матеріалах господарської справи письмові докази та показання свідка, позивач зауважив про необґрунтованість доводів скаржника щодо неукладеності вказаного вище договору та недосягнення згоди щодо ціни такого договору. 
В судовому засіданні представники учасників справи усно підтримали доводи та заперечення щодо апеляційної скарги з мотивів, що викладені письмово. Представник скаржника в судовому засіданні наголошував, що не отримував відзив на його апеляційну скаргу, після того, як оголошені судом заперечення на скаргу було надано представнику скаржника для ознайомлення в судовому засіданні, останній просив надати йому додатковий час для ознайомлення із відповідними запереченнями та надання письмових заперечень на них. Вказане клопотання судовою колегією було розглянуто та відхилено, оскільки чинним господарським процесуальним кодексом не передбачено подання таких письмових заяв, як заперечення на заперечення, крім того, як вбачається з наданих позивачем письмових заперечень, останні були направлені на юридичну адресу скаржника завчасно до судового засідання, з огляду на що, скаржник мав можливість ознайомитись з такими запереченнями належним чином, як і не був позбавлений права ознайомитись з матеріалами справи в цілому, при цьому представник не скористався своїм правом просити суд направити йому цей документ для ознайомлення в електронному вигляді, як передбачено нормами процесуального законодавства. Крім того, ці заперечення були оголошені судом та висловлені представником позивача в засіданні і не містять будь-яких нових доводів, щодо яких не висловлено заперечень у вигляді поданої скаржником апеляційної скарги. Також судова колегія наголошує, що строк розгляду апеляційної скарги добігає кінця, з огляду на що змога перенести судове засідання на іншу дату в межах строку, визначеного Господарським процесуальним кодексом України відсутня.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю “Хорсагро Інвест”, смт. Тарутине Тарутинського району Одеської області не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 25.02.2021 року у справі № 916/3278/20 є правомірним та таким, що не підлягає скасуванню, виходячи з наступного.
Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

23.10.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Гран-Прі Ойл" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Зернофарт" (агент) було укладено агентський договір № 3Ф-6/А про надання послуг, відповідно до п. 1.1 якого агент зобов`язується надати замовнику наступні послуги: пошук контрагентів по закупівлі та/або продажу сільгосппродукції (пшениця, кукурудза, соя, тощо) та/або продуктів її переробки (макуха, олія, тощо) за гривню на умовах CPT, EXW, FCA. Для цього агент здійснює діяльність з пошуку постачальників та/або покупців сільськогосподарської продукції та продуктів її переробки шляхом проведення необхідної роботи з контрагентами, результатом якої має стати укладення між замовником і постачальником (покупцем), якого знайшов агент, договору купівлі-продажу.
Згідно п. 1.1.1 договору від 23.10.2019 року під постачальником (покупцем) розуміється юридична особа, з якою внаслідок виконання агентом обов`язків по цьому договору, замовником буде укладено договір купівлі-продажу.
31.10.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Гран-Прі Ойл" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Зернофарт" (агент) було укладено додаткову угоду № 2 до агентського договору № 3Ф-6/А про надання послуг від 23.10.2019 року, відповідно до п. 1 якого, виконуючи умови вказаного агентського договору № 3Ф-6/А про надання послуг, агент надає замовнику потенційного контрагента, з яким замовник підписує контракт на поставку с/г продукції, а саме Товариство з обмеженою відповідальністю "Хорсагро Інвест" на закупівлю 430 т (+/-10%) ячменю українського походження урожаю 2019 року за ціною 4980,00 грн. з ПДВ.
В межах виконання агентського договору № 3Ф-6/А про надання послуг від 23.10.2019 року Товариством з обмеженою відповідальністю "Зернофарт" як агент надало ТОВ "Гран-Прі Ойл" як замовнику потенційного контрагента (покупця) - Товариство з обмеженою відповідальністю "Хорсагро Інвест".
З наявного в матеріалах справи листування між сторонами, Товариством з обмеженою відповідальністю "Хорсагро Інвест" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Гран-Прі Ойл" (продавець) було вчинено правочин щодо купівлі-продажу сільськогосподарської продукції.
Позивачем на підтвердження здійснення вказаного правочину між сторонами надано до суду копію договору купівлі-продажу від 05.11.2019 року № 110-209/ХАИ, відповідно до п. 1.1 якого позивач як продавець зобов`язується продати окремими партіями сільськогосподарську продукцію українського походження власного виробництва та здійснює першу поставку, в подальшому "товар", в асортименті, за ціною, якістю, вагою і на умовах, погоджених з покупцем і зазначених у додатку, який є невід`ємною частиною цього договору, а відповідач, як покупець, зобов`язується купити і здійснити приймання та оплату окремих партій і загального обсягу товару.
Згідно п. 2.1 договору ціна товару визначається згідно додатка до цього договору і дійсна протягом терміну поставки, зазначеного в додатку.
Відповідно до п. 2.2 договору вага окремих партій товару та якість визначаються згідно додатка до цього договору.
За умовами п. 2.3 договору остаточні показники ваги товару, прийняті для взаєморозрахунків, визначаються видатковими накладними, підписаними представниками обох сторін.
В п. 2.4 договору зазначено, що у випадку зміни кон`юнктури ринкових цін покупець має право змінити погоджену ціну, зазначену в додатку до цього договору. Така зміна ціни оформляється додатком до цього договору і підписується уповноваженими представниками сторін. Сторони можуть домовитися про інший порядок зміни ціни на товар.
За положеннями п. 3.1 договору продавець зобов`язується робити поставки товару в здоровому стані, без самозігрівання і теплового ушкодження під час сушіння. Товар повинен мати нормальний запах (без затхлого, солодового, пліснявого та сторонніх запахів), нормальний колір, не допускається зараження шкідниками хибних запасів, схована зараженість та радіоактивність.
Пунктом 3.2 договору передбачено, що товар по якості повинен відповідати специфікації, зазначеній в додатку до цього договору. В разі невідповідності товару параметрам якості, передбачених цим договором, покупець має право відмовитися від товару.
Продавець поставляє Товар на умовах ЕХW/СРТ - місце, зазначене в додатку до цього договору (у подальшому, пункт прийомки). Умови поставки визначаються і тлумачаться відповідно до правил «Інкотермс – 2000» (п. 4.1 договору).
Згідно п. 4.2 договору терміни поставки обумовлюються сторонами в додатку до цього договору та можуть бути змінені у випадку письмової згоди сторін.
Відповідно до п. 4.3 договору датою поставки вважається дата передачі товару у власність покупця.
В п. 5.1 договору зазначено, що покупець сплачує продавцю 80% від вартості товару протягом 20 банківських днів з моменту реалізації товару (підписання видаткових накладних на поставку товару двома сторонами), після підтвердження прийомки кількості та якості товару, згідно рахунку-фактури, переданого засобами факсимільного зв`язку, та/або на умовах попередньої оплати.
За положеннями п. 5.2 договору сторони погодили, що покупець сплачує 20% від вартості товару після реєстрації продавцем податкових накладних та отримання повного пакету оригіналів документів (а саме оригінал договору купівлі-продажу, додаткових угод, рахунків та видаткових накладних).
Пунктом 5.3 договору передбачено, що оплата проводиться в національній валюті України у безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок продавця.
Товар вважається переданий продавцем та прийнятий покупцем: по кількості - у відповідності із заліковою вагою, вказаною в пункті прийомки товару; по якості - у відповідності із проведеними замірами та аналізом в місці прийомки (п. 6.1 договору).
Відповідно до п. 7.1 договору продавець зобов`язаний здійснити належну та своєчасну поставку товару згідно умов цього договору і додатків до нього.
За умовами п. 7.2 договору покупець зобов`язаний здійснити оплату товару відповідно до пункту 5 цього договору.
В п. 8.1 договору передбачено, що сторони несуть відповідальність за невиконання, неповне чи несвоєчасне виконання своїх зобов`язань за цим договором, за винятком випадків дії непереборної сили (форс-мажор).
Згідно розділу 9 договору суперечки і розбіжності, що можуть виникнути з цього договору чи  в зв`язку  з ним, вирішуються в господарському суді у відповідності з чинним законодавством України.
В п. 10.1 договору передбачено, що останній набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до 31 грудня 2019 р.
Згідно п. 10.2 договору факсимільні копії цього договору, доповнення і додатки до нього мають для сторін юридичну силу оригіналу. У будь-якому випадку, сторони беруть на себе зобов`язання обмінятися оригіналами договору, доповнень і додатків до нього протягом 10 календарних днів з моменту обміну факсимільними копіями.
Відповідно до п. 10.5 договору усі виправлення та/або доповнення до цього договору мають юридичну силу в тому разі, коли вони зроблені в письмовому вигляді та підписані належним чином уповноваженими представниками сторін.
Також позивачем надано копію додатку № 1 до договору купівлі-продажу № 110-209/ХАИ від 05.11.2019 року, в якому визначено найменування товару - ячмінь українського походження власного урожаю 2019 року (код 1003 згідно з УКТ ЗЕД); кількість товару - 430,00 т. +/- 10%; якісні показники - вологість не більше 14,0%, сміттєва домішка не більше 2,0%; ціну за 1 тону товару - 4980,00 грн., в т.ч. ПДВ 20%; загальна сума - 2141400,00 грн., в т.ч. ПДВ 20%; термін поставки товару - 05.11.2019 року - 15.11.2019 року.
07.11.2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Гран-Прі Ойл" виставило Товариству з обмеженою відповідальністю "Хорсагро Інвест" рахунок № 1 на сплату 2141400,00 грн. (в т.ч. ПДВ 356900,00 грн.) за ячмінь українського походження власного врожаю 2019 року в кількості 430 тон за ціною 4980,00 грн. за тону з ПДВ.
Протягом листопада 2019 року позивачем на адресу відповідача було здійснено поставку сільськогосподарської продукції, зокрема ячменю. На підтвердження вказаного факту позивачем надано до суду копії відповідних видаткових накладних на поставку товару, зокрема:
- № 592 від 09.11.2019 року, згідно якої позивачем було поставлено відповідачу товар, а саме: ячмінь 3 класу урожаю 2019 р. на загальну суму 248302,80 грн. (в т.ч. ПДВ 41383,80 грн.);
- № 597 від 12.11.2019 року, згідно якої позивачем було поставлено відповідачу товар, а саме: ячмінь 3 класу урожаю 2019 року на загальну суму 756860,40 грн. (в т.ч. ПДВ 126143,40 грн.);
- № 631 від 15.11.2019 року, згідно якої позивачем було поставлено відповідачу товар, а саме: ячмінь 3 класу урожаю 2019 року на загальну суму 756163,20 грн. (в т.ч. ПДВ 126027,20 грн.);
- № 680 від 16.11.2019 року, згідно якої позивачем було поставлено відповідачу товар, а саме: ячмінь 3 класу урожаю 2019 року на загальну суму 419316,00 грн. (в т.ч. ПДВ 69886,00 грн.).
За отриманий товар Товариством з обмеженою відповідальністю "Хорсагро Інвест" було сплачено на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Гран-Прі Ойл» 1761326,40 грн. із призначенням платежу: "оплата за ячмінь згідно рахунку № 1 від 07.11.2019 р., в т.ч. ПДВ, що підтверджується платіжними дорученнями № 1916 від 13.11.2019 року на суму 199000,00 грн., №1923 від 14.11.2019 року на суму 200000,00 грн., № 1948 від 19.11.2019 року на суму 250000,00 грн., № 1957 від 21.11.2019 року на суму 500000,00 грн., № 2038 від 12.12.2019 року на суму 31642,40 грн., № 2058 від 18.12.2019 року на суму 200000,00 грн., № 2060 від 18.12.2019 року на суму 200000,00 грн., № 2069 від 24.12.2019 року на суму 180684,00 грн., а також випискою ПАТ "МТБ Банк" по рахунку клієнта Товариства з обмеженою відповідальністю "Гран-Прі Ойл" за період з 01.11.2019 року по 12.05.2020 року.
За фактом поставки обумовленого договором купівлі-продажу № 110-209/ХАИ від 05.11.2019 року товару позивачем було виписано та зареєстровано наступні податкові накладні: від 09.11.2019 року № 150 на суму 248302,80 грн. (ПДВ 41383,80 грн.), від 12.11.2019 року № 177 на суму 756860,40 грн. (ПДВ 126143,40 грн.), від 15.11.2019 року № 232 на суму 756163,20 грн. (ПДВ 126027,20 грн.), від 16.11.2019 року № 284 на суму 419316,00 грн. (ПДВ 69886,00 грн.).
В подальшому Товариство з обмеженою відповідальністю «Гран-Прі Ойл» пред`явило  Товариству з обмеженою відповідальністю "Хорсагро Інвест" претензію про сплату заборгованості в сумі 419316,00 грн. шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника в строк до 20.03.2020 року.
У відповідь на вищевказану претензію Товариство з обмеженою відповідальністю "Хорсагро Інвест" направило на адресу позивача лист від 30.03.2020 року № 26, в якому зазначено, що з метою всебічного вивчення наведених доводів у претензії відповідач просив надати завірені належним чином копії договорів, додатків до договорів, актів прийому-передачі, товарно-транспортних накладних та, за наявності, актів звірки по даним операціям.
26.08.2020 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Гран-Прі Ойл» було направлено  Товариству з обмеженою відповідальністю "Хорсагро Інвест" вимогу про сплату заборгованості, до якої додано оригінал договору купівлі-продажу № 110-209/ХАИ від 05.11.2019 року, рахунок від 07.11.2019 року № 1 та видаткові накладні. Направлення вказаної вимоги підтверджується наявними у матеріалах справи описом вкладення у цінний лист та поштовою накладною.
Відповіді на вказаний лист матеріали справи не містять.
Несплата Товариством з обмеженою відповідальністю "Хорсагро Інвест" залишку вартості поставленого товару і стала підставою для звернення позивача із відповідним позовом до суду.
При цьому, позиція відповідача ґрунтується на тому, що останній не визнає факту підписання наданих позивачем до суду в засвідчених копіях договору купівлі-продажу №110-2019/ХАИ від 05.11.2019 року і додатку № 1 до цього договору № 110-2019/ХАИ від 05.11.2019 року, а також видаткових накладних № 592 від 09.11.2019 року, № 597 від 12.11.2019 року, №631 від 15.11.2019 року, № 680 від 16.11.2019 року з підстав саме непогодження відповідачем визначеної ціни товару, вказуючи, що домовленості між сторонами передбачали меншу вартість товару, що придбавається.
Оригінали спірного договору, додатку до нього та видаткових накладних, підписані обома сторонами, суду першої інстанції сторонами не надавались.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у  ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Відповідно до ч. 1  ст. 173 Господарського кодексу України  господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
За змістом ч. 1  ст. 174 Господарського кодексу України  господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Згідно з ч. 4 ст. 203 Цивільного кодексу України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до  ст. 205 Цивільного кодексу України  правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
Згідно з ч. 1, 2  ст. 206 Цивільного кодексу України  усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів.
Приписами ч. 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма (ст. 208 Цивільного кодексу України).
Згідно із ст. 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.
Договір набирає чинності з моменту його укладення (частина друга статті 631 Цивільного кодексу України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди  (ст. 638 Цивільного кодексу України).
Згідно ч. 1 ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 1, 2 ст. 640 Цивільного кодексу України)
Відповідно до ч. 1, 2  ст. 641 Цивільного кодексу України  пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Так, акцепт оферти у формі єдиного документа робиться шляхом підписання договору та проставлення печатки на обох екземплярах договору, один з яких повертається контрагенту. Оферта, зроблена у спрощений спосіб, акцептується у той самий спосіб, в якому була зроблена пропозиція про вступ у договірні відносини: листом, факсограмою тощо.
Не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).
Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського Кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.
Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України). 
У відповідності до приписів ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Статтею 265 Господарського кодексу України  встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
В даному випадку матеріали справи належних та допустимих доказів на підтвердження укладання між сторонами у справі письмового договору поставки не містять, оскільки як було встановлено колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, позивачем відповідачу було направлено засобами поштового зв`язку два примірники договору № 110-209/ХАИ від 05.11.2019 року, додатку до нього та видаткові накладні, які з боку відповідача підписані та повернуті не були. При цьому, сторонами спору оригінали договору суду першої інстанції також надані не були, з огляду на що судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, про те, що надані позивачем копії договору купівлі-продажу № 110-2019/ХАИ від 05.11.2019 року і додатку № 1 до договору № 110-2019/ХАИ від 05.11.2019 року, видаткових накладних № 592 від 09.11.2019 року, № 597 від 12.11.2019 року, № 631 від 15.11.2019 року, № 680 від 16.11.2019 року, не можуть бути належними доказами вчинення правочину купівлі продажу ячменя на викладених у вказаних документах умовах, оскільки такі документи не підписані зі сторони відповідача.
У разі недотримання сторонами письмової форми правочину, для з`ясування факту його вчинення та змісту слід виходити з приписів частини другої ст. 205 Цивільного кодексу України, яка регламентує, що поведінка сторін, що засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків, може доводитися письмовими доказами та поясненнями сторін.
Судова колегія наголошує, що у ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 13 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. 
За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Разом із цим, визначений у процесуальному законі принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 21.12.2020 року у справі №916/401/17).
Згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
    Колегія суддів у даній справі звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.03.2021 року зі справи № 908/1879/17, згідно з якою: "із внесенням 17.10.2019 року змін до Господарського процесуального кодексу України його ст. 79 викладено у новій редакції, чим фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Іншими словами тлумачення  змісту ст. 79 Господарського процесуального кодексу України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були".
  Одночасно ст. 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.  Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
   Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених ст. 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.
Так, в даному випадку сторонами по справі фактично не заперечується, що у період з 09.11.2019 року по 16.11.2019 року позивач поставив відповідачу ячмінь українського походження власного врожаю 2019 року в кількості 437,88 тон.
При цьому, отримання вказаного ячменю підтверджується діями самого відповідача, а саме  частковою оплатою відповідачем поставленого позивачем товару у розмірі 1761326,40 грн. згідно платіжних доручень із призначенням платежу: "оплата за ячмінь згідно рахунку № 1 від 07.11.2019 року, в т.ч. ПДВ, яким визначено ціну товару - 4980,00 грн. за 1 тону ячменю.
Тобто вказані конклюдентними діями відповідач фактично погодив як саму поставку позивачем ячменю, його кількість і вартість, так і підтвердив сам факт такої поставки, з огляду на що судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що, не дивлячись на відсутність підписаного з боку відповідача договору поставки, між сторонами виникли зобов`язання з поставки товару та його оплати за фактичними правовідносинами купівлі-продажу.
Частина 1 ст. 692 Цивільного кодексу України встановлює, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. 
Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом, обов`язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати.
Відповідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. 
Тобто, відповідач, отримавши від позивача спірний товар - ячмінь українського походження власного врожаю 2019 року в кількості 437,88 тон загальною вартістю 2180642,40 грн., відповідач зобов`язаний був оплатити його відповідно до положень ст. 692 Цивільного кодексу України після його прийняття.
Як вже зазналось, за отриманий товар Товариством з обмеженою відповідальністю "Хорсагро Інвест" було сплачено на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Гран-Прі Ойл» 1761326,40 грн. із призначенням платежу: "оплата за ячмінь згідно рахунку № 1 від 07.11.2019 р., в т.ч. ПДВ, що підтверджується платіжними дорученнями № 1916 від 13.11.2019 року на суму 199000,00 грн., №1923 від 14.11.2019 року на суму 200000,00 грн., № 1948 від 19.11.2019 року на суму 250000,00 грн., № 1957 від 21.11.2019 року на суму 500000,00 грн., № 2038 від 12.12.2019 року на суму 31642,40 грн., № 2058 від 18.12.2019 року на суму 200000,00 грн., № 2060 від 18.12.2019 року на суму 200000,00 грн., № 2069 від 24.12.2019 року на суму 180684,00 грн., а також випискою ПАТ "МТБ Банк" по рахунку клієнта Товариства з обмеженою відповідальністю "Гран-Прі Ойл" за період з 01.11.2019 року по 12.05.2020 року.
При цьому докази, які б підтверджували факт повної сплати відповідачем поставленого позивачем товару в матеріалах справи відсутні.
З урахуванням викладеного, оцінивши наявні в матеріалах справи докази на підтвердження позиції кожної із сторін у справі в їх сукупності, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача 419 316,00 грн. основного боргу за виниклими між сторонами фактичними правовідносинами з поставки ячменю.
При цьому судовою колегією не приймаються до уваги доводи скаржника щодо відсутності письмових доказів погодження з ним істотних умов договору, оскільки в даному випадку ним не спростовано належними та вірогідними доказами по справі факт вчинення ним конклюдентних дій з часткової оплати поставленого товару з визначеною кількістю та вартістю саме у якості оплати саме прийнятого товару, а не його попередньої оплати, як стверджує апелянт, враховуючи те, що спірний рахунок позивача оплачувався відповідачем неодноразово і не в один день. До того ж, відповідач не надав ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних доказів відсутності у бухгалтерському та податковому обліку підприємства проведених господарських операцій з купівлі-продажу ячменю з позивачем, враховуючи, що в суді першої інстанції відповідач не оспорював факт отримання товару, але не погоджувався з наявністю укладеного саме в письмовій формі договору з позивачем та неузгодження в зв`язку з цим його ціни.
Що стосується заявлених до стягнення позивачем суми 3 % річних та інфляційних втрат судова колегія зазначає таке.
Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
За змістом ч. 2  ст. 625 Цивільного кодексу України  нарахування трьох процентів річних  входить до складу грошового зобов`язання і  є особливою мірою відповідальності боржника  (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Проценти, передбачені  ст. 625 Цивільного кодексу України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів. Тобто  такі проценти є гарантією для кредитора у вигляді настання певних негативних правових наслідків для боржника через неналежне виконання ним узятих за договором зобов`язань.
Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді трьох процентів річних  не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.
Передбачене законом (ст. 625 Цивільного кодексу України) право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 
Інфляційні нарахування – це збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання відповідачем його грошового зобов`язання з причини девальвації грошової одиниці України протягом місяця і визначається державою як середньомісячний індекс.
При зверненні до суду з такими вимогами саме позивач самостійно обирає як суму боргу, так і період нарахування інфляційних (прострочку боржника), оскільки це відноситься до предмету позову, і ці суми та дати можуть не співпадати з повною сумою боргу та повним періодом прострочки. Це є правом кредитора, а суд тільки перевіряє обґрунтованість наданого розрахунку та його відповідність як нормам права, так і конкретним фактичним обставинам кожної справи.
Судовою колегією було перевірено здійснені позивачем розрахунки заявлених до стягнення 3 % та інфляційних нарахувань, за результатами чого, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції щодо того, що 3 % річних та інфляційні нарахування за прострочення оплати, позивачем визначено вірно, тому судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість заявлених до стягнення 3 % річних у сумі та інфляційних нарахувань у розмірі, заявленому позивачем.
З урахуванням викладеного судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю “Гран-Прі Ойл”, м. Дніпро про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “Хорсагро Інвест”, смт. Тарутине Тарутинського району Одеської області 422  753,02 грн., з яких 419 316,00 грн. основного боргу, 2 096,58 грн. інфляційних втрат, 1 340,44 грн. 3 % річних у повному обсязі, при цьому вимоги скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є такими, що спростовуються наявними матеріалами справи, з огляду на що судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю “Хорсагро Інвест”, смт. Тарутине Тарутинського району Одеської області не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 25.02.2021 року у справі № 916/3278/20 відповідає обставинам справи та вимогам закону, тому достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Хорсагро Інвест”, смт.Тарутине Тарутинського району Одеської області на рішення Господарського суду Одеської області від 25.02.2021 року у справі № 916/3278/20 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 25.02.2021 року у справі № 916/3278/20 – залишити без змін.
Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.
Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 15.06.2021 року. 
Повний текст постанови складено 16.06.2021 року.

Головуючий суддя 	Г.І. Діброва	
Судді 	Н.М. Принцевська	
 	С.І. Колоколов