ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

31 травня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 916/3677/20	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Принцевської Н.М., Ярош А.І.

секретар судового засідання: Іванов І.В.

за участю представників учасників справи: 
від Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", м. Київ в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" м. Білгород-Дністровський – Грасовський Д.О. на підставі витягу з ЄДРЮОФОПГФ (самопредставництво);
від Державного підприємства "Білгород-Дністровський морський торговельний порт", м.Білгород-Дністровський – не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", м. Київ в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" м. Білгород-Дністровський 
на рішення Господарського суду Одеської області від 19.02.2021 року, м. Одеса, суддя Малярчук І.А., повний текст рішення складено та підписано 22.02.2021 року
у справі № 916/3677/20
за позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", м. Київ в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" м. Білгород-Дністровський 
до відповідача Державного підприємства "Білгород-Дністровський морський торговельний порт", м. Білгород-Дністровський
про стягнення 577 737 грн. 59 коп.,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У грудні 2020 року Державне підприємство "Адміністрація морських портів України", м.Київ в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" м. Білгород-Дністровський звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Державного підприємства "Білгород-Дністровський морський торговельний порт", м. Білгород-Дністровський, в якій просило суд стягнути з Державного підприємства "Білгород-Дністровський морський торговельний порт", м. Білгород-Дністровський на свою користь 577 737 грн. 59 коп., з яких основної заборгованості – 518   143 грн. 02 коп.; 3% річних від простроченої суми заборгованості в сумі – 10 066 грн. 15 коп.; інфляційні втрати в сумі – 14   549 грн. 69 коп.; пені, з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ в сумі 34   978 грн. 73 коп., а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача судовий збір.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов укладеного між сторонами договору про забезпечення доступу портового оператора до причалу(лів) від 29.12.2017 року №197-П-АМПУ-17 позивач у період з січня 2020 року по червень 2020 року надав відповідачу послуги на суму 518 143 грн. 02 коп., які досі є неоплаченими, з огляду на що позивачем було нараховано відповідачу, визначену у позовній заяві суму пені, 3 % річних та інфляційних втрат.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 19.02.2021 року у справі №916/3677/20 (суддя Малярчук І.А.) позов задоволено частково; стягнуто з Державного підприємства “Білгород-Дністровський морський торговельний порт” м. Білгород-Дністровський на користь Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” м. Київ в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” м. Білгород-Дністровський 518   143 грн. 02 коп. основного боргу, 934 грн. 36 коп. - 3% річних, 4 663 грн. 29 коп. – інфляційних втрат, 3 737 грн. 43 коп. - пені, 7 912 грн. 18 коп. - судового збору; в іншій частині позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем у справі доведений факт наявності у відповідача на час ухвалення рішення по суті позовних вимог заборгованості перед позивачем за договором про забезпечення доступу портового оператора до причалу(ів) від 29.12.2017 року № 197-П-АМПУ-17 за надані позивачем у січні-червні 2020 року послуги в розмірі 518   143 грн. 02 коп., з огляду на що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в цій частині. 
При цьому, здійснивши власний перерахунок заявленої до стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, суд встановив, що позивачем невірно визначено початкову дату прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки фактично датою виставляння адміністрацією рахунку на оплату послу є дата отримання відповідачем претензії від 02.11.2020 року № 894/12-01-09/Вих/12 з тієї підстави, що позивачем до суду першої інстанції не було надано належних та допустимих доказів виставлення рахунків відповідачу. З огляду на це, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги частково про стягнення з відповідача на користь позивача пені, інфляційних втрат та 3% річних. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Державне підприємство "Адміністрація морських портів України", м. Київ в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" м. Білгород-Дністровський з рішенням суду першої інстанції частково не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило суд скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 19.02.2021 року у справі № 916/3677/20 в частині відмови позивачу в позовних вимог про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, в яких було відмовлено та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, а також стягнути з відповідача на свою користь судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник вважає, що судом першої інстанції на власний розсуд, без врахування позиції сторiн по справi, змiнено перiод нарахування 3 % рiчних, iнфляцiйних втрат та пені та встановлено такий перiод пiсля спливу 20-ти днiв вiд дати вручення вiдповiдачу претензії, незважаючи на те, що відповідно до п. 3.1. договору формування позивачем рахунку відбувається одночасно з формуванням акту наданих послуг. Для формування рахунку та акту наданих послуг вiдповiдач надає позивачу iнформацiю та документи, передбачені додатком 3 цього договору.
Тобто, як вважає позивач, рахунки були виставленi та наданi для оплати вiдповiдачу одночасно з актами наданих послуг. Відтак, як зазначив скаржник, у всiх актах наданих послуг, якi пiдписанi обома сторонами по справi, та наявнi в матерiалах справи, зазначено дату та номер рахунку, предмет та вартiсть послуг, якi пiдлягають оплатi, до яких такi акти наданих послуг сформованi. Наявнiсть пiдписаних обома сторонами актiв наданих послуг з реквiзитами рахункiв підтверджує факт виставлення рахункiв та обiзнанiсть вiдповiдача про їx наявнiсть.
Крім того, на переконання скаржника, оскільки вiдповiдач при розглядi справи не надавав нi письмових, нi усних заперечень щодо дати виставлення рахункiв, дати та факту їx отримання, а також не заперечував та не ставив пiд сумнiв заявлений позивачем початок перiоду прострочення зобов`язання щодо сплати виставлених рахунків, обставини щодо дати виставлення та вручення рахункiв, початку перiоду прострочення зобов`язання та нарахування 3%, iнфляцiйних втрат, пенi, що визначенi позивачем у позовнiй заявi, є такими, що визнанi учасниками справи та не пiдлягають доказуванню.
На підтвердження власної позиції скаржник в тексті апеляційної скарги посилається на судову практику по стягненню заборгованості по цьому ж спірному договору.
Відтак, як вважає Державне підприємство "Адміністрація морських портів України", м.Київ в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" м. Білгород-Дністровський, вказані вище обставини є підставами для скасування невірного по суті рішення Господарського суду Одеської області в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача нарахованих останнім сум пені, інфляційних втрат та 3% річних у повному обсязі, визначеному у резолютивній частині позовної заяви.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.03.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", м. Київ в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" м. Білгород-Дністровський на рішення Господарського суду Одеської області від 19.02.2021 року у справі № 916/3677/20, справу призначено до судового розгляду.
Державне підприємство "Білгород-Дністровський морський торговельний порт", м.Білгород-Дністровський своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалось, відзив на апеляційну скаргу, в строк, визначений ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду про відкриття апеляційного провадження у справі, не надало, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
У судовому засіданні, яке проводилось в режимі відеоконференції та в якому оголошувалась перерва, представник скаржника підтримав доводи та вимоги своєї апеляційної скарги з мотивів, що викладені письмово та просив її задовольнити.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки в судове засідання не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань суду не надав, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений шляхом направлення копії ухвали суду про призначення справи до розгляду на електронну адресу такої особи.
Згідно із нормами ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.
Разом із тим право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за свою природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 року у справі "Пелевін проти України").
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Також необхідно зазначити, що за змістом ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.
Так, відносини щодо забезпечення доступу до судових рішень, ухвалених судами загальної юрисдикції, та ведення Єдиного державного реєстру судових рішень регулюються Законом України «Про доступ до судових рішень», у відповідності до ст. 2, 4 якого скаржник (інші учасники справи), проявивши належну обачність, оскільки є апелянтом по даній справі, міг дізнатись з Єдиного державного реєстру судових рішень, інформація якого є загальнодоступною, про рух справи, ініціатором перегляду якої в апеляційному порядку він є. 
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, явка учасників судового процесу ухвалою суду не визнана обов`язковою, а затягування строку розгляду скарги в даному випадку може призвести до порушення прав особи, яка з`явилася до суду апеляційної інстанції в режимі відеоконференції, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Заслухавши пояснення присутнього учасника судового процесу, обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального права, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", м. Київ в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" м.Білгород-Дністровський не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 19.02.2021 року у справі № 916/3677/20 в оскаржуваній частині не потребує скасування, з огляду на таке.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

29.12.2017 року між Державним підприємством “Адміністрація морських портів України”, м. Київ (адміністрація) та Державним підприємством "Білгород-Дністровський морський торговельний порт", м. Білгород-Дністровський (портовий оператор) було укладено договір про забезпечення доступу портового оператора до причалу(ів) № 197-П-АМПУ-17 (а.с. 68-80, т.1), згідно з п. 1.1. якого адміністрація зобов`язується забезпечити доступ портового оператора до причалу № 1 п/п «Бугаз» та причалів № 2, 3, 4, 5, 6, 8, 9 Білгород-Дністровської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, що перебуває у господарському віданні адміністрації, для проведення портовим оператором вантажно-розвантажувальних робіт, а портовий оператор зобов`язується сплатити адміністрації плату за послуги. Послуга надається з метою забезпечення виконання портовим оператором вантажно-розвантажувальних робіт та надання послуг із використанням причалу(ів) у межах, визначених у паспорті споруди, а саме – довжини та ширини конструкції (конструктивної ширини) споруди.
Відповідно до п. 1.3. договору надання адміністрацією послуги, зазначеної у п. 1.1 договору не позбавляє адміністрацію права володіння, користування та розпорядження причалом (ами), до якого (яких) надано доступ.
Серед прав та обов`язків, визначених спірним договором про забезпечення доступу портового оператора до причалу(ів), зокрема п. 2.1.3 визначено, що адміністрація зобов`язана складати у двох примірниках акт наданих послуг та рахунок за надані послуги за державними регульованими тарифами, на підставі наданої портовим оператором інформації за формою, наведеною у додатку 3 до цього договору, з урахуванням п. 3.2., 3.3. договору. Акт наданих послуг та рахунок за надані послуги складаються протягом календарного періоду (місяця), якщо портовим оператором здійснено обробку понад однієї суднової партії, можливо складання акту наданих послуг та рахунку за надані послуги за календарний період (місяць).
Відповідно до п. 2.2.1., 2.2.2. договору адміністрація має право: вимагати здійснення своєчасної та повної оплати за послугу відповідно до умов цього договору; отримувати плату за послугу протягом всього строку дії цього договору.
За умовами п. 2.3.15., 2.3.21 п.2.3. договору портовий оператор зобов`язаний: здійснювати оплату наданої адміністрацією послуги в порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним законодавством України; підписувати отримані від адміністрації акти наданих послуг протягом 5-х робочих днів з дати їх оформлення. Якщо у цей строк портовий оператор не повернув підписаний акт наданих послуг або не надав свої зауваження до наданих послуг, цей акт вважається сторонами погоджений (підписаний), а послуги вважаються прийнятими.
У відповідності до п. 3.1. договору нарахування плати за послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу(ів), що перебуває(ють) у господарському віданні адміністрації, здійснюється за тарифами відповідно до наказу Міністерства інфраструктури України від 18.12.2015 року № 541 «Про затвердження Тарифів на послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні Адміністрації морських портів України», зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 22.12.2015 року за №1608/28053. Для формування рахунку та акту наданих послуг за підсумками календарного періоду (місяця) портовий оператор надає до адміністрації у перший робочий день місяця, наступного за звітним, інформацію та документи, передбачені додатком 3 до цього договору, в паперовому/електронному вигляді. Формування рахунку та акту наданих послуг здійснюється на останню дату календарного періоду (місяця) протягом 6-ти робочих днів місяця, наступного за звітним.
Згідно з п. 3.2. договору якщо портовий оператор є резидентом України, формування рахунків для оплати за послуги здійснюється у національній валюті. Перерахунок доларів США в валюту України здійснюється по курсу НБУ на дату надання послуг. Датою надання послуг є дата складання акту наданих послуг, який формується на підставі відомостей, наведених у наступних документах: для вантажів, що вибувають морем коносамент, маніфест або інший документ, виданий морським або річковим перевізником; для вантажів, що прибувають морем генеральний акт або інший документ.
Відповідно до п. 3.4. договору оплата рахунків здійснюється шляхом банківського переказу грошових коштів портовим оператором на поточний рахунок адміністрації протягом 20 (двадцяти) банківських днів з дати виставлення адміністрацією рахунку на оплату послуг.
Нарахування плати за додаткові послуги (роботи) адміністрації здійснюється відповідно до затверджених та діючих вільних тарифів (цін) адміністрації на дату надання (виконання) такої послуги (роботи). Додаткові роботи (послуги), виконані (надані) адміністрацією за заявкою портового оператора, сплачуються портовим оператором на підставі рахунків, виставлених адміністрацією відповідно до затверджених вільних тарифів (цін) адміністрації та нарядів, довідок або актів наданих послуг, підписаних сторонами (п. 3.6. договору).
Пунктом 6.4. сторони договору погодили, що за порушення портовим оператором строків оплати, вказаних у цьому договорі, стягується пеня у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, діючої в період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, враховуючи день оплати. Оплата пені і штрафу не звільняє портового оператора від обов`язку сплатити суму заборгованості.
Згідно з п. 7.1. договору він набирає чинності з дати підписання обома сторонами і діє протягом 3 (трьох) років з дати його підписання. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору за 30 календарних днів до закінчення строку його чинності, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього договору.
За умовами п. 8.2. договору всі права та обов`язки адміністрації, які передбачені цим договором, виконуються Білгород-Дністровською філією Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, в тому числі підписання усіх актів та приписів, передбачених цим договором, ведення технічної документації, ведення бухгалтерського обліку, проведення розрахунків, підписання первинних документів тощо.
На виконання умов укладеного між сторонами договору №197-П-АМПУ-17 від 29.12.2017 року протягом січня-червня 2020 року позивач надав відповідачу обумовлені договором послуги, що підтверджується складеними та підписаними обома сторонами актами здачі-прийняття робіт (надання послуг): № 3 від 07.01.2020 року на суму 25 333,98 грн., № 8 від 09.01.2020 року на суму 23 181,83 грн., № 14 від 30.01.2020 року на суму 36222,12 грн., № 64 від 18.02.2020 року на суму 26 413,92 грн., № 56 від 13.02.2020 року на суму 37 103,24 грн., № 73 від 25.02.2020 року на суму 38 720,75 грн., № 156 від 18.03.2020 року на суму 42 731,22 грн., № 157 від 18.03.2020 року на суму 29 193,11 грн., № 161 від 22.03.2020 року на суму 27 960,66 грн., № 223 від 02.04.2020 року на суму 44 374,74 грн., №229 від 07.04.2020 року на суму 29 390,41 грн., № 301 від 01.05.2020 року на суму 43185,04 грн., № 307 від 16.05.2020 року на суму 25 910,21 грн., № 306 від 17.05.2020 року на суму 41 825,70 грн., № 369 від 05.06.2020 року на суму 20   964 грн., № 383 від 20.06.2020 року на суму 25 991,89 грн.
В матеріалах справи є оформлені Державним підприємством "Адміністрація морських портів України", м. Київ в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" м. Білгород-Дністровський на адресу Державного підприємства "Білгород-Дністровський морський торговельний порт", м. Білгород-Дністровський наступні рахунки: № 3 від 07.01.2020 року на суму 25 333,98 грн., № 8 від 09.01.2020 року на суму 23 181,83 грн., № 20 від 30.01.2020 року на суму 36222,12 грн., № 65 від 13.02.2020 року на суму 37 103,24грн., № 73 від 18.02.2020 року на суму 26 413,92 грн., № 82 від 25.02.2020 року на суму 38 720,75 грн., № 167 від 18.03.2020 року на суму 42 371,22 грн., № 168 від 18.03.2020 року на суму 29 193,11 грн., № 175 від 22.03.2020 року на суму 27 960,86 грн., №234 від 02.04.2020 року на суму 44 374,74 грн., №235 від 07.04.2020 року на суму 29 390,41 грн., № 313 від 01.05.2020 року на суму 43185,04 грн., № 325 від 16.05.2020 року на суму 25910,21 грн., № 326 від 17.05.2020 року на суму 41 825,70 грн., № 389 від 05.06.2020 року на суму 20   964 грн., № 406 від 20.06.2020 року на суму 25 991,89 грн.
02.11.2020 року Державне підприємство "Адміністрація морських портів України", м.Київ в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" м. Білгород-Дністровський виставило Державному підприємству "Білгород-Дністровський морський торговельний порт", м. Білгород-Дністровський №894/12-01-09/Вих/12 претензію про сплату заборгованості в сумі 518 143,02 грн., на яку відповідач надав відповідь від 16.11.2020 року № 1284, де зазначив, що внаслідок форс-мажорних обставин, що спричинили несприятливу економічну ситуацію та арешту рахунків, Державне підприємство "Білгород-Дністровський морський торговельний порт", м. Білгород-Дністровський не має змоги сплатити заборгованість за договором № 197-П-АМПУ-17 від 29.12.2017 року, але визнає борг перед філією в сумі 518143,02 грн. та вживає заходів для розблокування арештованих рахунків та погашення боргу перед філією.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

Скаржником рішення суду першої інстанції фактично оскаржується лише в частині відмови у задоволенні стягнення з відповідача на користь позивача всієї заявленої суми 3 % річних від простроченої суми заборгованості, інфляційних втрат та пені, з огляду на що рішення суду переглядається в апеляційному порядку в оскаржуваній частині в межах зазначених доводів та вимог, а обставини правомірності стягнення з відповідача суми основного боргу колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду не перевіряються.
За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у   ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Відповідно до ч. 1   ст. 173 Господарського кодексу України   господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
За змістом ч. 1   ст. 174 Господарського кодексу України   господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського Кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.
Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України). 
У відповідності до приписів ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України).
Відповідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. 
Так, судом першої інстанції було встановлено, що на виконання укладеного між сторонами договору №197-П-АМПУ-17 від 29.12.2017 року позивач надав відповідачу послуги з доступу до причалів на загальну суму 518 143,02 грн., які відповідачем оплачено не було, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 518143,02грн., яка і підлягає стягненню на користь позивача у зазначеній сумі.
При цьому, в зв`язку із виникненням вищевказаної заборгованості позивачем додатково було нараховано до стягнення з відповідача 3 % річних від простроченої суми заборгованості в сумі – 10 066 грн. 15 коп.; інфляційні втрати в сумі – 14   549 грн. 69 коп.; пені, з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ в сумі 34   978 грн. 73 коп..
Що стосується правомірності заявлених до стягнення сум, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає таке.
Положеннями ст. 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно із п. 3 ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Відповідно до ч. 1   ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 216, ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
У розумінні ст. 230 Господарського кодексу України пеня є господарською санкцією у вигляді грошової суми, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання.
Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Водночас, у відповідності до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Згідно із ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Пунктом 6.4. сторони договору погодили, що за порушення портовим оператором строків оплати, вказаних у цьому договорі, стягується пеня у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, діючої в період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, враховуючи день оплати. Оплата пені і штрафу не звільняє портового оператора від обов`язку сплатити суму заборгованості.
Згідно з п. 6.3. договору у разі перебільшення покупцем строків оплати вартості продукції більш ніж на 7 днів він відшкодовує постачальнику збитки понесені останнім в зв`язку з такою прострочкою. Крім того, у разі перебільшення покупцем строків оплати вартості продукції покупець сплачує постачальнику штраф в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу від суми, що підлягає сплаті, та суми, яка несплачена, починаючи з першого дня прострочення. 
Так, з наданого позивачем розрахунку заявленої до стягнення пені вбачається, що пеня розрахована за кожним окремим рахунком, де першим днем нарахування визначено день після спливу 20 (двадцяти) банківських днів з дати, яка зазначена адміністрацією у відповідному рахунку на оплату послуг та протягом шести місяців з такої дати.
При цьому, суд першої інстанції, перевіряючи такий розрахунок позивача, зазначив, що останнім невірно визначено дату початку нарахувань, оскільки до відома відповідача про наявність рахунків - їх дату, номер та суму платежу - позивач довів лише у претензії №894/12-01-09/Вих/12 від 02.11.2020 року, яку відповідач отримав 04.11.2020 року, з огляду на що суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відлік прострочення договірного грошового зобов`язання відповідача у даному випадку розпочався з 25.11.2020 року.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Відповідно до п. 3.4. договору оплата рахунків здійснюється шляхом банківського переказу грошових коштів портовим оператором на поточний рахунок адміністрації протягом 20 (двадцяти) банківських днів з дати виставлення адміністрацією рахунку на оплату послуг.
При цьому належних письмових або електронних доказів виставлення позивачем рахунків відповідачу в дату їх складання матеріали справи не містять, як і не містять взагалі будь-яких доказів направлення таких рахунків відповідачу або засобами поштового зв`язку або іншим шляхом.
Як вірно зауважив суд першої інстанції, єдиним доказом виставлення рахунків відповідачу є лише претензія № 894/12-01-09/Вих/12 від 02.11.2020 року, в якій повідомлено про реквізити кожного рахунку (дату, номер та суму), а також повідомлено реквізити, за якими має бути проведено відповідні оплати. З вказаної претензії вбачається, що вона отримана відповідачем 04.11.2020 року (наявний вхідний штемпель відповідача), а тому, як вірно зауважено судом першої інстанції, відлік прострочення відповідача у даному випадку розпочався, з врахуванням п. 3.4. договору № 197-П-АМПУ-17, з 25.11.2020 року.
Посилання скаржника на те, що відповідно до п. 3.1. договору формування позивачем рахунку відбувається одночасно з формуванням акту наданих послуг судовою колегією не приймається, оскільки позивач помилково ототожнює дату виставлення рахунку з датою формування останнього.
Також відхиляються посилання скаржника на те, що рахунки були виставлені та наданi для оплати вiдповiдачу одночасно з актами наданих послуг, які відповідач підписав та у яких міститься посилання на рахунки, оскільки перевіривши кожний акт, наявний у матеріалах справи, судовою колегією не встановлено посилання у них на вказані рахунки, будь-які відомості щодо отримання таких рахунків матеріали справи також не містять (підставою їх складання зазначено договір та замовлення, що не є аналогічним рахункам, незважаючи на однаковість дат рахунків та актів).
Здійснивши перевірку здійсненого судом першої інстанції перерахунку суми пені, належної до стягнення з відповідача, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з його обґрунтованістю та відповідно з висновком суду першої інстанції про стягнення пені у розмірі 3737,43 грн.
Що стосується нарахованих позивачем 3 % річних та інфляційних втрат, судова колегія зазначає таке.
Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
За змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
При цьому нарахування 3% річних прямо передбачено Цивільним кодексом України та не вимагає додаткового зазначення про можливість такого нарахуванням в господарському договорі, а мод бути нараховано та стягнуто безпосередньо на підставі вищевказаної норми права, з огляду на що доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині судовою колегією до уваги не приймаються.
Проценти, передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів. Тобто такі проценти є гарантією для кредитора у вигляді настання певних негативних правових наслідків для боржника через неналежне виконання ним узятих за договором зобов`язань.
Передбачене законом (ст. 625 Цивільного кодексу України) право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 
Інфляційні нарахування – це збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання відповідачем його грошового зобов`язання з причини девальвації грошової одиниці України протягом місяця і визначається державою як середньомісячний індекс.
При зверненні до суду з такими вимогами, саме позивач самостійно обирає як суму боргу, так і період нарахування інфляційних (прострочку боржника), оскільки це відноситься до предмету позову, і ці суми та дати можуть не співпадати з повною сумою боргу та повним періодом прострочки. Це є правом кредитора, а суд тільки перевіряє обґрунтованість наданого розрахунку та його відповідність як нормам права, так і конкретним фактичним обставинам кожної справи.
При розрахунку інфляційних втрат у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин за аналогією закону підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України від 27.07.2007 року № 265. Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування ст. 625 Цивільного кодексу України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абз. 5 п. 4 постанови Кабінету Міністрів України №1078).
При цьому ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено розрахунок індексу інфляції не за окремі інтервали часу, а в цілому за весь період прострочення і якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - "дефляція", то це не змінює його правової природи та не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.06.2020 року у справі № 905/21/19.
Так, позивачем в даному випадку було заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у сумі 10 066 грн. 15 коп. та інфляційні втрати у сумі 14 549 грн. 69 коп., які розраховані за кожним окремим рахунком, де першим днем нарахування визначено день після спливу 20 (двадцяти) банківських днів з дати виставлення адміністрацією відповідного рахунку на оплату послуг по 16.12.2020 року.
При цьому, як вже зазначалось раніше, аналогічно до нарахування пені, розрахунок 3% річних та інфляційних страт можливо починати лише з 25.11.2020 року, з дати, що настала після спливу 20-ти днів, від дати вручення відповідачу претензії № 894/12-01-09/Вих/12, в якій приведені рахунки, на заборгованість за якими нараховано інфляційні втрати та 3 % річних.
Здійснивши перевірку здійсненого судом першої інстанції перерахунку суми 3% річних та інфляційних втрат, належних до стягнення з відповідача, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з його обґрунтованістю та відповідно з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 934,36 грн. та втрат від інфляції в сумі 4 663,29грн. 
З урахуванням викладеного колегія суддів повністю погоджується із висновком суду першої інстанції щодо повного задоволення вказаних позовних вимог, рішення суду відповідає приписам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, а мотиви та доводи апеляційної скарги відповідача є такими, що не заслуговують на увагу та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині.
За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", м. Київ в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" м.Білгород-Дністровський не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 19.02.2021 року у справі № 916/3677/20 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржників.
Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", м. Київ в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" м. Білгород-Дністровський на рішення Господарського суду Одеської області від 19.02.2021 року у справі № 916/3677/20 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 19.02.2021 року у справі № 916/3677/20 – залишити без змін.
Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п.2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.
Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 31.05.2021 року. 
Повний текст постанови складено 01 червня 2021 року.

Головуючий суддя 	Г.І. Діброва	
Судді 	Н.М. Принцевська	
 	А.І. Ярош