Справа № 752/19847/20                                                                                                                      Головуючий в суді І інстанції Кахно І.А.
Провадження № 22ц-824/5749/2021                                                                                                          Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2021 року                                                                                                                                                                        м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
 
головуючого Мельника Я.С.,
суддів: Гуля В. В., Матвієнко Ю.О.,
за участі секретаря Примушка О. В.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бест Лізинг» на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бест Лізинг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2020 року представник ТОВ «Бест Лізинг» звернувся до суду із цим позовом, та 11 лютого 2021 року подав заяву, в якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно і грошові кошти у розмірі 96 811, 05 грн., що належать ОСОБА_1 , посилаючись на те, що між сторонами виник спір щодо стягнення вказаних коштів з відповідачки та у заявника існують обґрунтовані припущення, що відповідачка може відчужити належне їй майно та активи з метою ухилення сплати заборгованості в разі задоволення позову, що може зробити неможливим виконання рішення суду.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року у задоволенні заяви відмовлено.
Не погоджуючись із цією ухвалою, представник ТОВ «Бест Лізинг» подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви, посилаючись на те, що у справі існує майновий  спір між сторонами, а невжиття  заходів забезпечення позову до ухвалення рішення суду у даній справі може істотно ускладнити та унеможливити ефективний захист його порушеного права, оскільки під час розгляду справи відповідачка може відчужити усе належне їй майно, крім того су першої інстанції помилково мотивував відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову через не зазначення, на яке саме майно необхідно накласти арешт, оскільки ст. 151 ЦПК України не містить таких вимог, через що вважає оскаржувану ухвалу необґрунтованою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Постановляючи ухвалу про відмову у забезпеченні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спосіб забезпечення позову не є співмірним із заявленими позовними вимогами, заявником не надано будь-яких належних та допустимих доказів належності відповідачу рухомого та нерухомого майна, його вартості, на яке заявник просить накласти арешт, а також не зазначено відомостей про наявність у відповідачки банківських рахунків, їх номери та назви відповідних установ, в яких вони відкриті, що позбавляє суд можливості застосувати обраний заявником спосіб забезпечення позову.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно з ч.3, ч.10 ст.150 цього Кодексу заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абз.1 п.4, абз.3 п.5 постанови №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
При цьому забезпечення позову не повинно порушувати принципи змагальності і процесуального рівноправ`я сторін.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, повно встановивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, дотримуючись норм матеріального і процесуального права, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви, оскільки заявником не наведено належного обґрунтування підстав існування загрози невиконання судового рішення, не надано відомостей про наявність у відповідачки будь-якого майна, на яке можна було б накласти арешт, та наявності відкритих рахунків у відповідачки з зазначенням фінансових установ, у яких відкриті рахунки, без зазначення яких суд позбавлений можливості виконати вимогу закону щодо перевірки співмірності заявлених вимог вказаному виду забезпечення.
Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що застосування запропонованого позивачем виду забезпечення позову є можливим лише у разі доведеності заявником належності боржнику на праві власності певних грошових коштів та конкретно визначеного майна у розумінні вимог статті 190 ЦК України та доведеності того, що зазначені грошові кошти або майно знаходяться у нього або у інших осіб, однак таких доказів позивачем не надано, тому місцевий суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.
Інші доводи апелянта фактично зводяться до незгоди заявника з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а також повторюють доводи заяви про забезпечення позову, які були розглянуті судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував, через що вони не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які, відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для  його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу місцевого суду - без змін.
 
Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, суд -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бест Лізинг» залишити без задоволення, а ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року - без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий:                                 Судді: