Дата документу 20.04.2021 Справа № 2-323/2009

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 2-323/2009 
Провадження №22-ц/807/1615/21 
Головуючий в 1-й інстанції – Ярош С.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2021 року                                                         місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С. В.,	
суддів:	Крилової О. В., Полякова О. З.,	
секретар	Бабенко Т.І.	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Відкритого акціонерного товариства «Запорізький територіальний паливний концерн» на заочне рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 17 червня 2009 року, ухвалене у м. Гуляйполе у справі за позовом ОСОБА_1 до ВАТ «Запорізький територіальний паливний концерн» про визнання договору купівлі-продажу дійсним та права власності на нерухоме майно,- 

В С Т А Н О В И В:

 У березні 2009 року до суду звернувся   ОСОБА_1 з позовом до ВАТ  "Запорізький територіальний паливний концерн" про визнання договору купівлі-продажу дійсним та права власності на нерухоме майно. В позові позивач посилався на те, що  27.12.2005 року між сторонами по справі  укладено договір купівлі-продажу  нежитлової будівлі-курятника загальною площею 221,1 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 4769 кв.м за ціною 16300 грн., відповідно до умов договору 28.12.2005 року позивач сплатив 11300 грн., в сплаті решти суми в розмірі 5000 грн. йому було відмовлено. Відповідач відмовляється нотаріально посвідчити договір, тому позивач прохав визнати дійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі-курятника загальною площею 221,1 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 4769 кв.м. за ціною 16300 грн., укладений 27.12.2005 року в м. Запоріжжі між ОСОБА_1 та ВАТ "Запорізький територіальний паливний концерн", визнати право власності за ОСОБА_1  на нежитлову будівлю-курятник загальною площею 221,1 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 4769 кв.м. вартістю 16768,62 грн., стягнути витрати на сплату судового збору в сумі 167,68 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи Гуляйпільським районним судом Запорізької області в сумі 30 грн..

Заочним рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 17 червня 2009 року,  позов ОСОБА_1 до ВАТ "Запорізький територіальний паливний концерн" про визнання договору купівлі-продажу дійсним та права власності на нерухоме майно задоволено.
Визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі-курятника загальною площею 221,1 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 4769 кв.м. за ціною 16300 грн., укладений 27.12.2005 року в м. Запоріжжі між ОСОБА_1 та ВАТ "Запорізький територіальний паливний концерн" .
Визнано право власності за ОСОБА_2 на нежитлову будівлю-курятник загальною площею 221,1 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 4769 кв.м  вартістю 16768,62 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ВАТ "Запорізький територіальний паливний концерн" р/р № НОМЕР_1 у філії Луганського  міського відділення ощадного банку 7511, МФО 364393 ОКПО 01884656 індивідуальний податковий номер 018846508298 недоплачену суму по договору купівлі-продажу нежитлової будівлі-курятника загальною площею 221,1 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 4769 кв.м.,за ціною 16300 грн., укладений 27.12.2005 року в м. Запоріжжі між ОСОБА_2 та ВАТ "Запорізький територіальний паливний концерн" в сумі 5000 грн.
Стягнуто з ВАТ "Запорізький територіальний паливний концерн" р/р № НОМЕР_1 у філії Луганського  міського відділення ощадного банку 7511, МФО 364393 ОКПО 01884656 індивідуальний податковий номер 018846508298 на користь ОСОБА_2 витрати на сплату судового збору в сумі 167,67 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи Гуляйпільським районним судом Запорізької області в сумі 30 грн., а всього 197,67 грн.

Ухвалою Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 10 лютого 2021 року заяву ВАТ «Запорізький територіальний паливний концерн» про перегляд заочного рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 17 червня 2009 року, залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, Відкрите акціонерне товариство «Запорізький територіальний паливний концерн» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що договір купівлі-продажу спірної нерухомості підлягав і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, тому не міг бути визнаний судом дійсним на підставі ч.2 ст. 220 ЦК України. Продаж майна відповідача міг бути проведений тільки шляхом відкритих торгів або аукціону. В матеріалах справи відсутні докази ухилення відповідача від укладання договору. Про час і місце розгляду справи відповідач не повідомлявся. На час звернення позивача з позовом минув строк позовної давності.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції встановлено, що 27.12.2005 року між ОСОБА_1 та ВАТ "Запорізький територіальний паливний концерн" укладено договір купівлі-продажу  нежитлової будівлі-курятника загальною площею 221,1 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 4769 кв.м за ціною 16300 грн. (а.с.7).

28.12.2005 року позивачем сплачено 11300 грн. відповідно до умов договору, що підтверджується  копією квитанції прибуткового касового ордеру (а.с.8).

Відповідач відмовився прийняти решту грошей в сумі 5000 грн. в рахунок обумовленої ціни будівлі та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу, що підтверджується поясненнями позивача.

Суд, задовольняючи позов, виходив з того, що між сторонами склалися правовідносини по договору купівлі-продажу, які регулюються  главою 54 Цивільного кодексу України та умовами договору  купівлі-продажу від 27.12.2005 року укладеного між сторонами. Сторони домовились щодо істотних умов договору: товару та ціни, відповідач передав позивачеві товар, а позивач прийняв товар і частково сплатив його вартість, що підтверджується поясненнями позивача, копією договору купівлі-продажу від 27.12.2005 року та копією квитанції прибуткового касового ордеру від 28.12.2005 року, копією видаткової накладної 3 ЗТ-0000020 від 27.12.2005року (а.с.9), гарантійним листом ВАТ "Запорізький територіальний паливний концерн" про оплату державного мита (а.с.10), а у відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не погоджується, виходячи з наступного. 

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до оскаржуваного рішення суду, позивач придбав у відповідача нежитлову будівлю-курятника загальною площею 221,1 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 4769 кв.м, за спірним договором купівлі-продажу, який за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу нерухомого майна.

Згідно зі статтею 657 ЦК України (в редакції, що була чинною на час підписання договору) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

У п. 13 постанови Пленуму від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" Верховний Суд України роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

При розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

З аналізу наведених норм права та постанови Пленуму вбачається, що, оскільки договір купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, він не може бути визнаний судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України.

До вказаних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 30.01.2013 по справі № 6-162цс12 та у постанові від 26.02.2020 по справі № 2-3069/2008.

Таким чином, в силу вищенаведеного, договір купівлі-продажу нежитлової будівлі-курятника загальною площею 221,1 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , не може бути визнаний судом дійсним.

Враховуючи викладене та констатуючи порушення судом першої інстанції норм матеріального права, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні вимог позову.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Запорізький територіальний паливний концерн» задовольнити.

Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 17 червня 2009 року у цій справі скасувати та прийняти у справі нову постанову наступного змісту.

       У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ВАТ «Запорізький територіальний паливний концерн» про визнання договору купівлі-продажу дійсним та права власності на нерухоме майно – відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 22 квітня 2021 року.

Судді:                                                                С. В. Кухар

                                                               О. В. Крилова

О. З. Поляков