ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" квітня 2021 р.           Справа№ 925/1135/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Євсікова О.О.
суддів:            Попікової О.В. 
          Корсака В.А. 
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу
Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на рішення Господарського суду Черкаської області від 12.01.2021 (повний текст складений 15.01.2021)
у справі № 925/1135/20 (суддя Спаських Н.М.)
за позовом          Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
до                    Канівського комунального підприємства теплових мереж 
про                    стягнення 30.651,45 грн,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 12.01.2021 позов задоволений частково: стягнуто з Канівського  комунального підприємства  теплових мереж на користь Акціонерного товариства  "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 4.823,97 грн пені, 817,56 грн 3% річних, 495,45 грн інфляційних втрат та 19.690,49 грн збитків на підставі договору  № 1447/18-КП-36 за Договором постачання природного газу  від 05.10.2018 та 2.102,00 грн судового збору. В задоволенні позовних вимог про стягнення пені у розмірі 4.823,97 грн відмовлено.
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що наявними у справі належними письмовими доказами є доведеним факт прострочення виконання відповідачем зобов`язань за договором, а тому з відповідача підлягають стягненню штрафні санкції та збитки у визначеному судом розмірі. При цьому місцевий суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення клопотання відповідача та зменшення заявленого до стягнення розміру пені на 50%.
Не погодившись із прийнятим судовим рішенням, АТ "НАК "Нафтогаз України" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить рішення місцевого суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені у розмірі 4.823,97 грн та прийняти нове рішення у цій частині, яким позовні вимоги про стягнення пені у розмірі 4.823,97 грн задовольнити.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.02.2021 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Попікова О.В., Корсак В.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2021 поновлено Акціонерному товариству "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" пропущений строк на апеляційне оскарження; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Черкаської області від 12.01.2021 у справі №925/1135/20; розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).
Постанову у справі прийнято 16.04.2021 після виходу судді Попікової О.В. з лікарняного.
Вимоги та доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевий суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для зменшення на 50% розміру пені, заявленої до стягнення, оскільки відповідач не довів того факту, що він знаходиться у скрутному матеріальному становищі. Крім того апелянт вважає, що місцевий суд не врахував майнових інтересів позивача та того, що несвоєчасність оплати контрагентів прямо перешкоджає виконанню покладених на позивача державою обов`язків, погіршує фінансове становище, впливає на якість та своєчасність надання послуг з поставки газу для інших споживачів природного газу.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, зазначив, що рішення місцевого суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, і просив залишити вказане рішення без змін.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, 05.10.2018 між Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Канівським  комунальним підприємством  теплових мереж укладено договір № 1447/1/-КП-36 постачання природного газу (а. с. 12 том 1), відповідно до умов якого позивач зобов`язався поставити відповідачу у 2018 році природний газ в період з 01.10.2018 по 17.10.2018 в орієнтовній кількості 1,120 тис. куб. м, а відповідач повинен прийняти газ та оплатити його на умовах договору. 
Додатковою угодою № 4 від 26.11.2018 (а. с. 26 том 1) Договір між сторонами викладено в  новій редакції.
Додатковими угодами №№ 4-8 (а.с. 26-38 том 1) сторони домовилися про поставку позивачем газу на користь відповідача у період з 01.10.2018 по 30.04.2019.
За умовами розділу 1 за цим Договором відповідачу поставляється імпортований природний газ, який використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб`єктами господарювання, які не є бюджетними установами та організаціями.
Між сторонами немає спору щодо того, що на виконання умов Договору позивач поставив, а відповідач прийняв газ належної якості на загальну суму 1.296.671,80 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу за період з 31.10.2018 по 30.04.2019 (а.с. 45-51). 
Відповідно до умов розділу 6 Договору (п. 5.1 Договору в редакції Додаткової угоди № 4) оплата за природний газ здійснюється відповідачем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом розрахункового періоду (це 1 місяць згідно п. 2.1 Договору). Остаточний розрахунок за газ проводиться до 25 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу. 
Оплата за газ за Договором №1447/18--КП-36 від 05.10.2018 проводилася відповідачем у період з 31.10.2018 по 30.11.2019 виключно у порядку та на виконання Постанови КМУ №217 від 18.06.2014 згідно алгоритму розподілу коштів, які надходять від споживачів відповідача. При цьому оплата здійснювалась із порушенням строків, визначених Договором, що сторонами не заперечується.
За результатами розгляду справи місцевий суд дійшов висновку, що правомірність позовних вимог доведена зібраними у справі доказами, але позов підлягає частковому задоволенню і з відповідача на користь позивача слід примусово стягнути 50% нарахованої до стягнення пені (4.823,97 грн), 817,56 грн 3% річних, 495,45 грн інфляційних втрат та 19.690,49 грн збитків на підставі договору №1447/18-КП-36 постачання природного газу від 05.10.2018, укладеного між сторонами у справі.
Водночас відповідач в ході розгляду справи місцевим судом просив суд зменшити розмір нарахованої позивачем пені на 70%.
Місцевий суд визнав за можливе застосувати приписи ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України і ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України та зменшити розмір нарахованої позивачем пені на 50% і стягнути з відповідача пеню в сумі 4.823,97 грн. У стягненні решти пені у розмірі 4.823,97 грн місцевий суд відмовив.
Як зазначалось вище, АТ "НАК "Нафтогаз України" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить рішення місцевого суду скасувати лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені у розмірі 4.823,97 грн та прийняти нове рішення у цій частині, яким позовні вимоги про стягнення пені у розмірі 4.823,97 грн задовольнити.
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Таким чином оскаржуване рішення суду підлягає перегляду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, тобто в частині зменшення розміру заявленої до стягнення пені на 50% та, відповідно, в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення 4.823,97 грн пені.

Як встановлено апеляційним судом, позивач просить стягнути з відповідача за прострочення розрахунків з оплати поставленого газу пеню в загальній сумі 9.647,95 грн за період з 26.01.2019 по 26.06.2019 (а.с. 39 - 44 том 1).
Розрахунок пені проведено вірно та відповідності до обставин справи. Заперечень проти розрахунків позивача чи власного контррозрахунку пені відповідач суду не надав.
Згідно з ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За своєю правовою природою пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. Окрім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію і, навпаки, з моменту порушення є мірою відповідальності.
Відповідно до положень ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Заявою від 15.12.2020 (а.с. 22 том 4) відповідач просив суд зменшити заявлений до стягнення розмір пені на 70 %, оскільки поставлений позивачем природний газ вже повністю оплачено, прострочення складали незначний період, діяльність відповідача (який є єдиним виконавцем послуг з теплопостачання у м. Каневі) є збитковою, тариф на енергопостачання є нижчим від економічно обґрунтованого, відповідач був обмежений у використанні коштів, які розподілялися у відповідності до Постанови КМУ № 217, що призводило до прострочення розрахунків, а позивач не доводить виникнення у нього збитків простроченням відповідачем оплати за газ.
Позивач просить пеню стягнути у повному розмірі.
Розглянувши клопотання відповідача про зменшення пені, місцевий суд дійшов висновку про часткове задовлення заявленого клопотання, з чим погоджується апеляційний суд з огляду на таке.
Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.
Згідно з частиною 2 статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.
Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (ч. 3 ст. 216 Господарського кодексу України).
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Відповідно до частини 1 статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Поряд з тим слід відзначити, що неустойка не повинна перетворюватися на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Згідно з ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
При цьому ані в зазначених нормах, ані в чинному законодавстві України загалом не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
При цьому зменшення суми неустойки є правом, а не обов`язком суду, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів (позиція Верховного Суду, викладена в постановах від 01.08.2019 у справі №922/2932/18, від 08.10.2019 у справі №922/2930/18, від 08.10.2019 у справі №923/142/19, від 09.10.2019 у справі №904/4083/18).
Апеляційний суд відзначає, що цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
При цьому слід враховувати, що правила ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.
Колегія суддів бере до уваги правову позицію, викладену в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013, про те, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Виходячи з тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу та заперечення щодо зменшення пені, суд вважає, що обставини незадовільного майнового стану, необхідності несення фінансових витрат у своїй господарській діяльності на невідкладні та обов`язкові потреби у сторін є спільними.
Однак суд вважає за необхідне врахувати, що на час розгляду справи відповідач повністю розрахувався за надані послуги газопостачання, хоча і з простроченням платежів. При цьому прострочення оплати, за які нараховано пеню, складають незначні періоди (від 1 до 6 днів). Тому слід вважати, що відповідач вживав всіх заходів до належного виконання своїх договірних зобов`язань перед позивачем.
Крім нарахування пені позивач просить стягнути також 3% річних та інфляційні, які також компенсують негативні наслідки для позивача через прострочення відповідачем розрахунків.
Позивач не вказує і не надає доказів, які реальні збитки від прострочення відповідачем виконання зобов`язання за договором лише на 1-6 днів поніс позивач та куди саме будуть спрямовані кошти від отримання пені, яку позивач просить стягнути з відповідача.
Позивач також не вказує, з яким прибутком він продає газ своїм споживачам і чому в нього виникають збитки.
Господарюючий суб`єкт не може орієнтуватися на суми пені, штрафних санкцій як на свої доходи, на яких він готує прогноз своєї господарської діяльності.
Апеляціний суд вважає, що підлягають врахуванню та не потребують доведення ті обставини, що відповідач як виконавець послуг із теплопостачання в м. Каневі повинен за власний кошт проводити ремонт систем теплопостачання для забезпечення їх безперебійної роботи, а кошти на оплату газу отримує від споживачів, які також вносять їх із простроченням за надані послуги. Нарахування та стягнення пені за незначне прострочення розрахунків негативно відображається на майновому стані відповідача і вилучає кошти з його обороту, які повинні бути витраченні в т. ч. і на утримання тепломереж. 
Тому суд вважає, що при врахуванні всіх обставин у їх сукупності та дотримуючись балансу інтересів обох сторін, розмір пені слід зменшити до 50% від нарахованої позивачем суми, а саме до 4.823,97 грн. 
Враховуючи вищевикладене, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку щодо часткового задоволення позовних вимог Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України". 

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для вирішення спору, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень, викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржник не надав суду апеляційної інстанції.
Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня    2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Беручи до уваги наведене, всі інші аргументи учасників судового процесу колегія судів з урахуванням п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України відхиляє як такі, що не стосуються предмета спору, є явно необґрунтованими та неприйнятними з огляду на законодавство та усталену судову практику.
У справі, що розглядається, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи зазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що судове рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.
Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.
Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275 - 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Черкаської області від 12.01.2021 у справі №925/1135/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 12.01.2021 у справі №925/1135/20 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду Черкаської області матеріали справи №925/1135/20.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Головуючий суддя                                                            О.О. Євсіков 

Судді                                                                                О.В. Попікова

                                                                                В.А. Корсак