П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
16 червня 2021 року                                                                                              м. Київ
 
Справа № 760/302/19
Провадження № 22-ц/824/6903/2021
 
Резолютивна частина постанови оголошена 16 червня 2021 року
Повний текст постанови складено 18 червня 2021 року
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
                                               судді-доповідача   Стрижеуса А.М., 
                                   суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
                                   секретаря: Журавльова Д.Д.
                                   
учасники справи: 
позивач          ОСОБА_1 
відповідач      ОСОБА_2 
треті особи:   приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу 
                        Бородіна Ольга Василівна, ОСОБА_3 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , подану адвокатом Заруднєвим Євгеном Олеговичем, на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 липня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бородіна Ольга Василівна, ОСОБА_3 про визначення за померлим частки у праві власності та визнання власності в порядку спадкування,, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
         В січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 з вимогами про визначення частки померлого у спільній сумісній власності подружжя та визнання права власності на майно в порядку спадкування.
         Предметом заявлених вимог є квартира АДРЕСА_1 та грошові кошти, розміщені на банківських рахунках у різних банківських установах, відкритих на ім`я ОСОБА_2 .
            Ухвалою від 24 січня 2020 року у справі відкрито провадження.
         21 липня 2020 року представник Позивача підтримав подану через канцелярію суду письмову заяву про залишення без розгляду позовних вимог про визнання власності в порядку спадкування на частину грошових коштів, розміщених на банківських рахунках у різних банківських установах, відкритих на ім`я ОСОБА_2 .
         Відтак, судом було розглянуто по суті наступні вимоги ОСОБА_1 :
-Визначити частку померлого ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у спільному майні подружжя (з Відповідачкою) в розмірі ј частини квартири АДРЕСА_1 ;
-Визнати за ОСОБА_5 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 1/8 частину квартири квартири АДРЕСА_1 .
         Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4 , який на момент смерті був одружений з ОСОБА_2 .
            Під час перебування з нею у шлюбі його батько придбав 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстроване за ОСОБА_2 .
            Відтак, як вказує Позивач, зазначена частина квартири мала статус спільної сумісної власності, у зв`язку з чим після смерті батька його частина увійшла до спадщини.
            В передбачений законом строк Позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте оформити свої права він не може, оскільки спадкодавець не є титульним власником частки у квартирі, а інший спадкоємець - ОСОБА_2 не надала нотаріусу оригіналу правовстановлюючого документу, оформленого на її ім`я.
            У зв`язку з цим Позивач просив суд визначити рівними частки померлого ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у їх спільній власності на частину об`єкту нерухомості, зокрема визначити за ОСОБА_4 ј частину у власності, включивши цю частку у спадкову масу та визнати за позивачем, як одним з двох спадкоємців на рівні з ОСОБА_2 1/8 частку у праві власності на квартиру.
            Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21 липня 2020 року позов задоволено.
            Визначено за померлим ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1/2 частку у праві спільної сумісної власності подружжя (з ОСОБА_2 ) у зареєстрованій за нею частці на квартиру АДРЕСА_1 .
            Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/8 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 33,40 кв.м, житловою площею 19,4 кв.м.
            Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати пов`язані з розглядом справи в розмірі 2247,92 гривень.
            Не погоджуючись з рішенням суду, представником відповідача адвокатом Заруднєвим Є.О. подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.
            В судовому засіданні представник відповідача адвокат Заруднєв Є.О. підтримав доводи апеляційної скарги.
            Представник позивача адвокат Горбань Р.О. проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.
            Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
            Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
            Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 04 вересня 1992 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб.
            21 квітня 1998 року на підставі Договору купівлі-продажу нерухомості, укладеного на Київській універсальній біржі, ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 придбали в рівних частинах (по Ѕ) квартиру АДРЕСА_1 .
            Враховуючи, що договір бу укладений на товарній біржі, в силу ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» він не підлягав нотаріальному посвідченню. Право власності на квартиру було зареєстроване у встановленому порядку в Київському міському бюро технічної інвентаризації. (а.с. 65)
            Тому суд не має підстав для визнання зазначеного договору недійсним (нікчемним).
            Згідно зі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю, який діяв на момент придбання об`єкта нерухомості, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
            Посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 була придбана за кошти від продажу іншої квартири - АДРЕСА_2 , Відповідач надала копію відповідного договору. Разом з тим, вказаний договір датований 05 червня 1998 року, тобто вже після придбання спірної квартири. Відтак, на придбання квартири АДРЕСА_1 не могли бути використані кошти від продажу іншої квартири, оскільки цих коштів на той момент у Відповідачки не було, продаж іншої квартири ще не відбувся.
            Отже, Ѕ частина у власності на квартиру АДРЕСА_1 дійсно набута ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у спільну сумісну власність подружжя.
            ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. (а.с. 112)
            Позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4 , а тому на рівні з Відповідачкою ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги після смерті свого батька.
            Згідно зі ст. 1226 Цивільного кодексу України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.
            Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.
            Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення вимоги про визначення за померлим ј частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 .
            Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла до інших осіб.
            Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.
            Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
            Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
         Враховуючи, що правовстановлюючий документ, який підтверджує право власності померлого на ј частку квартири АДРЕСА_1 відсутній, позовні вимоги ОСОБА_5 про визнання за ним 1/8 частки у праві власності на зазначену квартиру, в порядку спадкування частки після померлого ОСОБА_4 є обгрунтованими.
Аргументи апеляційної скарги не спростовують висновок суду першої інстанції, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до незгоди з висновком суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати мотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, серед іншого, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на приписи законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок, що випливає зі статті 6 Конвенції, з мотивування може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини   у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
У § 30 рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» ЄСПЛ зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.
З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дав відповідь на всі аргументи і доводи учасників справи, які мають важливе юридичне значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, Київський апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду першої інстанції.
Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м.Києва  від 21 липня 2020 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення  відсутні.
Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій немає.
Керуючись ст.ст.268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
            Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , подану адвокатом Заруднєвим Євгеном Олеговичем - залишити без задоволення.
            Рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 21 липня 2020 року - залишити без змін.
            Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Суддя-доповідач:                                         А.М. Стрижеус
                                                                                      
            Судді:                                                            Л.Д. Поливач            
                                   
                                                                                  О.І. Шкоріна