Ухвала
Іменем України
 
13 квітня 2021 року 
м. Київ
 
справа № 757/44311/19-ц
провадження № 61-5513ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 05 березня 2021 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Андрієнко А. М., Соколової В. В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст заявлених вимог та ухвалених судових рішень 
 
У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів.
 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 січня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів за період з 01 травня 2018 року по 20 серпня 2019 року у розмірі 43 922,93 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, 08 лютого 2021 року 
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення Печерського районного суду 
м. Києва від 17 січня 2020 року. 
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 березня 2021 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 січня 2020 року.
 
Ухвала суду мотивована тим, що заявник звернувся до суду з апеляційною скаргою після спливу одного року з дня складення повного тексту оскаржуваного судового рішення, що відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
У квітні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій заявник просив скасувати ухвалу Київського апеляційного суду 
від 05 березня 2021 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 , посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не урахував, що за змістом Закону України № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», прийнятого Верховною Радою 30 березня 2020 року, яким розділ VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України доповнено пунктом 3, а саме, строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо апеляційного оскарження, касаційного оскарження, продовжуються на строк дії такого карантину, а тому дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження на підставі частини другої статті 358 ЦПК України.
 
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування
 
Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
 
Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.
 
За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
З апеляційною скаргою на рішення Печерського районного суду м. Києва 
від 17 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся 08 лютого 2021 року.
 
Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
 
Аналіз наведених положень ЦПК України дає підстави для висновку, що у разі подання апеляційної скарги після спливу одного року з дня складення повного тексту оскаржуваного судового рішення то строк на апеляційне оскарження може бути поновлений лише за наявності двох умов, а саме: 1) якщо заявник не був повідомлений про розгляд справи або не залучений до участі у ній, за умови, що суд ухвалив рішення про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) строк на касаційне оскарження пропущено внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
 
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, заявник посилався на те, що строк на апеляційне оскарження ними пропущено з поважних причин, зокрема копію повного тексту оскаржуваного судового рішення він отримав лише 13 січня 
2021 року.
 
Перевіряючи наведені доводи заявника, апеляційний суд встановив, що 
ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, зокрема був присутній у судовому засіданні, призначеному на 17 січня 2020 року, серед іншого й під час проголошення вступної та резолютивної частини рішення суду першої інстанції. 22 січня 2020 року ОСОБА_1 отримав копію вступної та резолютивної частини судового рішення, що підтверджується складеною ним розпискою.
 
Повний текст рішення місцевого суду складений 27 січня 2020 року, а отже останнім днем на його апеляційне оскарження, з урахуванням вихідних днів, є 
26 лютого 2020 року.
 
Як убачається з Єдиного державного реєстру судових рішень рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 січня 2020 року було оприлюднено 24 лютого 2020 року. 
 
Статтею 44 ЦПК України закріплено обов`язок особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.
 
Установивши, що ОСОБА_1 був обізнаний про розгляд справи у суді першої інстанції, обставин непереборної сили, що зумовили пропуск строку на апеляційне оскарження рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 січня 2020 року понад один рік, не навів, а тому апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження на підставі положень частини другої статті 358 ЦПК України.
 
У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенціївправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.
 
У рішенні Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі № 3236/03 «Пономарьов проти України» зазначено, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (Пономарьов проти України, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, 
від 03 квітня 2008 року).
 
Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності.
 
У кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata. При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.
 
Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Ураховуючи наведене, ухвала Київського апеляційного суду від 05 березня 
2021 року постановлена з дотриманням норм процесуального права. 
 
Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм процесуального права не знайшли свого підтвердження, правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, що свідчить про необґрунтованість скарги та відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 05 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові. 
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                        Г. І. Усик
І. Ю. Гулейков
О. В. Ступак