ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"31" травня 2021 р.                          Справа№ 910/19131/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Корсака В.А.
суддів:            Євсікова О.О. 
          Попікової О.В. 
 
Розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРАВІА"
на рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2021, повний текст складено та підписано 23.02.2021
у справі №910/19131/20 (суддя Гумега О.В.)
за позовом    Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРАВІА"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору
на стороні позивача    - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях
про    стягнення 167 812,07 грн,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог.
Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (далі - позивач, ДП "МА "Бориспіль") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРАВІА" (далі - відповідач, ТОВ "ІНТЕРАВІА") про стягнення 167  812,07 грн заборгованості на підставі Договору оренди №1810 індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності від 01.04.2016 (далі - Договір), з якої: 124  478,13 грн основного боргу; 8  445,82 грн пені; 31  286,83 грн штрафу; 1  964,19 грн 3% річних; 1  637,10 грн інфляційних втрат.

Позов мотивовано тим, що відповідач в порушення умов Договору не сплатив на користь позивача орендну плату (відповідно до п. 3.6 Договору) за користування майном у період березень-липень 2020 року, що призвело до виникнення у відповідача заборгованості перед позивачем.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 у справі №910/19131/20 позов задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРАВІА" на користь Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" 124   478,13 грн основного боргу, 8  137,90 грн пені, 31  286,81 грн штрафу, 1  962,18 грн 3% річних,                  1  637,10 грн інфляційних втрат. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 

Суд виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог у задоволеній частині. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРАВІА" звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 у справі №910/19131/20.   

В обґрунтування вимог апеляційної скарги   скаржник посилається  на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи,   неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. 
Зокрема, скаржник наполягав на неправильному застосуванні судом першої інсмтнції ч.6 ст. 762 ЦК України, постанови КМУ від 15.07.2020 №611 від 15.07.20202 «Деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину», незастосування ч.2 ст. 547 ЦК України, ч.4 ст. 612, 613, 616, 625 ЦК України.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи. 
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просив скаргу відхилити та оскаржене судове рішення залишити без змін, як правильне та обґрунтоване.
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті та межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.03.2021, апеляційну скаргу передано на  розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Євсіков О.О., Попікова О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.03.2021 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРАВІА" пропущений строк на подання апеляційної скарги на рішення    Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 у справі №910/19131/20. Відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників справи про здійснення розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРАВІА" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 у справі №910/19131/20 у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 21.04.2021. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань, пояснень, доповнень в письмовій формі до  21.04.2021.
23.04.2021 від скаржника до суду надійшли доповнення до апеляційної скарги, подані засобами поштового зв`язку - 21.04.2021, що вбачається з дати на поштовій накладній на конверті, в якому було подано доповнення.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.05.2021 доповнення до апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРАВІА" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 у справі №910/19131/20  залишено без розгляду. 
Частиною 1  статті 12 Господарського процесуального кодексу України   передбачено, що господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку, зокрема, позовного провадження (загального або спрощеного).
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні (частина 3  статті 12 ГПК України).
Відповідно до частини 3  статті 247 ГПК України  при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
У відповідності до ч. 3   ст. 270 ГПК України,   розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього   Кодексу.
Частиною 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на   рішення господарського суду у справах з ціною позову не менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.   
З огляду на малозначність справи в розумінні частини 5  статті 12 ГПК України, враховуючи характер спірних правовідносин та предмет доказування, а також те, що предметом позову у цій справі є  вимога стягнення 167 812,07 грн, колегія суддів вирішила розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження на підставі ч. 1 ст. 247 ГПК України.
Відповідно до ч. 13 ст. 8 ГПК України   розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Виходячи із зазначених правових норм, перегляд оскаржуваного рішення підлягає здійсненню без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Статтею 129 Конституції України   та ч. 1   ст. 74 ГПК України    визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене рішення у даній справі залишити без змін, виходячи з наступного. 
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.
01.04.2016 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області, яке відповідно до наказу Фонду державного майна України від 05.08.2019 № 786 було реорганізоване у Регіональне відділення Фонду Державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях (орендодавець, третя особа), та Товариством з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРАВІА" (орендар, відповідач) був укладений Договір оренди № 1810 індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності (далі - Договір або Договір № 1810 від 01.04.2016).

Також до Договору були укладені додаткові Договори, що є його невід`ємною і складовою частиною:
- Додатковий договір № 1 від 31.03.2017;
- Додатковий договір № 2 від 02.04.2018;
- Додатковий договір № 3 від 03.04.2019 (з додатком);
- Додатковий договір № 4 від 09.12.2019.

Відповідно до пункту 1.1 Договору в редакції Додаткового договору № 3 від 03.04.2019 орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування державне нерухоме майно - нежитлове приміщення № 1.4.40, реєстровий номер за ЄРОДВ 20572069.1435.НЛТНПД1884, загальною площею 40,6 кв. м, що розташоване на 1-му поверсі пасажирського терміналу "D" (далі - майно), що знаходиться за адресою: Київська область, м. Бориспіль, Міжнародний аеропорт "Бориспіль", та перебуває на балансі ДП "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (балансоутримувач, позивач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість майна станом на 31 грудня 2018 року і становить за незалежною оцінкою - 3  772  110,00 грн, без врахування ПДВ.

Згідно п. 1.2 Договору майно передається в оренду з метою розміщення кімнати відпочинку персоналу.

Орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у Договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього Договору та акта передачі - приймання майна (п. 2.1 Договору).

Аналіз умов укладеного між сторонами Договору № 1810 від 01.04.2016 свідчить про те, що за своєю правовою природою вказаний договір є договором оренди.

Як встановлено ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України (далі - ГК України) за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно ч. 6 ст. 283 ГК України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

З матеріалів справи судом встановлено, що на виконання умов Договору № 1810 від 01.04.2016 орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування майно - нежитлове приміщення № 1.4.40, реєстровий номер за ЄРОДВ 20572069.1435.НЛТНПД1884, загальною площею 40,6 кв. м, що розташоване на 1-му поверсі пасажирського терміналу "D" за адресою: Київська область, м. Бориспіль, Міжнародний аеропорт "Бориспіль", що обліковується на балансі ДП "Міжнародний аеропорт "Бориспіль". Наведене підтверджується наявним в матеріалах справи Актом приймання-передачі орендованого майна від 01.04.2016, який підписаний уповноваженими представниками сторін і скріплений їх печатками.

З умовами п. 2 Додаткового договору № 3 від 03.04.2019 сторони домовились, продовжити термін дії Договору на 1 рік до 31.03.2020 включно.

Згідно п. 10.4 Договору в редакції Додаткового договору № 4 від 09.12.2019 у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення цього Договору або зміну його умов після закінчення строку його дії протягом одного місяці цей Договір уважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором. Зазначені дії оформляються договором про внесення змін до цього Договору, який є невід`ємною частиною цього Договору.

Станом на дату розгляду справи по суті Договір № 1810 від 01.04.2016 чинний, докази протилежного матеріали справи не містять.

Відповідно до п. 3.2 Договору в редакції Додаткового договору № 3 від 03.04.2019 орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої    постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786    (зі змінами) (далі - Методика розрахунку) і становить без ПДВ за перший (базовий) місяць оренди грудень 2018 року - 47 151,38 грн без ПДВ.

Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Оскільки орендоване майно є державною власністю, до спірних правовідносин застосовуються положення Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (далі - Закон), який є спеціальним законодавчим актом у сфері регулювання відносин, пов`язаних з передачею державного та комунального майна в оренду.

За змістом частини першої статті 2 Закону, орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, яке необхідне орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до частини третьої статті 18 Закону орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

За користування майном з наймодавця справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч. 1 ст. 762 ЦК України).

Статтею 286 ГК України встановлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Пунктом 3.3 Договору сторони погодили, що орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Оперативна інформація про індекси інфляції, розраховані Державною службою статистики України, розміщуються на веб-сайті Фонду державного майна України.

Згідно пунктом 3.6 Договору орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% на 30% щомісяця, не пізніше 15 числа місяця відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Умовами п. 5.7 Договору передбачено обов`язок орендаря своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату до державного бюджету та балансоутримувачу.

Згідно п. 5.2 Договору орендар зобов`язаний до 15 числа місяця, наступного за звітним, самостійно одержувати в бухгалтерії балансоутримувача Акт приймання-здачі виконаних послуг та рахунок. Підписаний Акт приймання-здачі виконаних послуг орендар зобов`язаний повернути в бухгалтерію балансоутримувача протягом 5-ти днів з дати його отримання або надати в цей строк вмотивовану відмову від його підписання. Якщо протягом 5-ти днів Акт приймання-здачі виконаних послуг не буде повернуто балансоутримувачу та не надана в цей строк вмотивована відмова від його підписання, він вважається підписаним Сторонами.

З матеріалів справи судом встановлено, що для сплати орендної плати за період з лютого по липень 2020 року позивачем виставлено відповідачу рахунки-фактури на загальну суму 357    563,59 грн:
- рахунок-фактура № 76/251 від 29.02.2020 на суму 58 816,09 грн згідно Акту приймання-здачі виконаних послуг від 29.02.2020;
- рахунок-фактура № 76/490 від 31.03.2020 на суму 59  286,62 грн згідно Акту приймання-здачі виконаних послуг від 31.03.2020;
- рахунок-фактура № 76/731 від 30.04.2020 на суму 59  760,91 грн згідно Акту приймання-здачі виконаних послуг від 30.04.2020;
- рахунок-фактура № 76/912 від 31.05.2020 на суму 59  940,19 грн згідно Акту приймання-здачі виконаних послуг від 31.05.2020;
- рахунок-фактура № 76/1118 від 30.06.2020 на суму 60  060,07 грн згідно Акту приймання-здачі виконаних послуг від 30.06.2020;
- рахунок-фактура № 76/1276 від 31.07.2020 на суму 59  699,71 грн згідно Акту приймання-здачі виконаних послуг від 31.07.2020.

Згідно наявних в матеріалах справи копій Реєстрів виданих/отриманих оригіналів документів, зазначені рахунки-фактури та акти приймання-здачі виконаних послуг за період з лютого по липень 2020 року були отримані Товариством з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРАВІА".
Як зазначив позивач, згідно з умовами п. 5.2 Договору акти приймання-здачі виконаних послуг за період з лютого по липень 2020 року вважаються підписаними сторонами.

Враховуючи умови п. 3.6 Договору відповідач (орендар) відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України, мав сплати на користь позивача (балансоутримувача) за оренду майна:
- 24  506,70 грн за рахунком-фактурою № 76/251 від 29.02.2020 згідно Акту приймання- здачі виконаних послуг від 29.02.2020 у строк до 15.03.2020;
- 24  702,76 грн за рахунком-фактурою № 76/490 від 31.03.2020 згідно Акту приймання-здачі виконаних послуг від 31.03.2020 у строк до 15.04.2020;
- 24  900,38 грн за рахунком-фактурою № 76/731 від 30.04.2020 згідно Акту приймання-здачі виконаних послуг від 30.04.2020. у строк до 15.05.2020;
- 24  975,08 грн за рахунком-фактурою № 76/912 від 31.05.2020 згідно Акту приймання-здачі виконаних послуг від 31.05.2020 у строк до 15.06.2020;
- 25 025,03 грн за рахунком-фактурою № 76/1181 від 30.06.2020 згідно Акту приймання-здачі виконаних послуг від 30.06.2020 у строк до 15.07.2020;
- 24  874,88 грн за рахунком-фактурою № 76/1276 від 31.07.2020 згідно Акту приймання-здачі виконаних послуг від 31.07.2020 у строк до 15.08.2020.

Позивач зазначив, що в порушення взятих на себе зобов`язань за Договором № 1810 від 01.04.2016 відповідач не сплатив на користь позивача в повному обсязі орендну плату за період з лютого по липень 2020 року, що призвело до виникнення заборгованості в сумі 148    984,83 грн.

На підставі приписів статей 222, 224 ГК України позивачем було пред`явлено відповідачу претензії № 35-28/5-62 від 10.06.2020 на суму 74    109,84 грн заборгованості за Договором в період з лютого по квітень 2020 року та № 35-28/5-144 від 03.09.2020 на суму 148    984,83 грн заборгованості за Договором в період з лютого по липень 2020 року.

14.08.2020 позивач отримав відповідь ТОВ "ІНТЕРАВІА" (лист № 01-10.1-328 від 07.08.2020) на претензію № 35-28/5-62 від 10.06.2020, згідно з якою відповідач не визнав вимоги ДП "МА "Бориспіль" щодо сплати суми заборгованості за період лютий-квітень 2020 року.

Претензія позивача № 35-28/5-144 від 03.09.2020 залишена відповідачем без надання письмової відповіді, хоча була отримана представником відповідача 08.09.2020.

Проте, 16.09.2020 на розрахунковий рахунок позивача в рахунок погашення заборгованості відповідача за Договором № 1810 від 01.04.2016 за лютий 2020 року надійшли грошові кошти в сумі 24  506,70 грн.

Таким чином, сума заборгованості відповідача перед позивачем за користування майном на підставі Договору № 1810 від 01.04.2016 за період з березня по липень 2020 року становить 124   478,13 грн (148  984,83 грн -          24    506,70 грн = 124    478,13 грн).

З огляду на зазначене, позивач у позовній заяві просить суд стягнути з відповідача 124    478,13 грн основного боргу.

Враховуючи, що зобов`язання з оплати орендної плати за лютий 2020 відповідачем виконано у повному обсязі, однак поза межами строку оплати, то за прострочення виконання зобов`язання за лютий 2020 - липень 2020 позивачем було нараховано до стягнення з відповідача також 8  445,82 грн пені, 31  286,83 грн штрафу, 1  964,19 грн 3% річних, 1  637,10 грн      інфляційних втрат.

Відповідач позов не визнає, в обгрунтування своїх заперечень посилається на те, що він, як підприємство, що здійснює наземне обслуговування повітряних суден, пасажирів, багажу, зокрема, в Міжнародному аеропорті "Бориспіль", відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 15.07.2020 № 611 "Деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину"    має право на зменшення орендної плати на 50% від суми нарахованої орендної плати за періоди з 12.03.2020 по 16.03.2020 та з 15.06.2020 і до завершення карантину, встановленого КМУ.

Також, посилаючись на положення ч. 6 ст. 762 ЦК України, відповідач вважає, що, оскільки під час дії карантинних обмежень термінал "D" Міжнародного аеропорту "Бориспіль" був зачинений і не використовувався, у зв`язку з відсутністю авіаційного пасажирського сполучення, то у позивача були відсутні підстави для нарахування орендних платежів за період, коли відповідач не мав доступу до орендованого приміщення, а саме: за період 17.03.2020 по 14.06.2020. Неможливість користування орендованим приміщенням в зазначений період посвідчується сертифікатом Торгово-промислової палати України № 3100-20-1462 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (від 21.08.2020 № 1318/05-4).
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Спір у справі виник у зв`язку із наявністю чи відсутністю правових підстав для стягнення заборгованості на підставі Договору оренди. 

Як встановлено судом, акти приймання-здачі виконаних послуг за лютий - липень 2020 по Договору № 1810 від 01.04.2016, отримані відповідачем від ДП "МА "Бориспіль" разом з рахунками-фактурами за лютий - липень                2020 року, не були підписані відповідачем. 

Отримавши відповідні рахунки та акти приймання-здачі виконаних послуг, відповідач звернувся до РВ ФДМУ, до ДП "МА "Бориспіль" з листами                    № 01.10.1-194 від 17.04.2020, № 01.10.1-228 від 19.05.2020, № 01.10.1-256 від 15.06.2020, № 01-08-305 від 22.07.2020, № 01.10.1-363 від 19.08.2020, відповідно до яких заперечив проти прийняття до обліку та сплати рахунків-фактур та актів приймання-здачі виконаних послуг за березень - липень 2020 року, просив скорегувати рахунки за березень - липень 2020 року з огляду на постанову Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 (якою з 12.03.2020 на всій території України встановлено карантин), розпорядження Кабінету Міністрів України від 14.03.2020 № 287-р (яким тимчасово закрито з 00 год 00 хв. 17.03.2020 пункти пропуску (пункти контролю) через державний кордон для міжнародного пасажирського повітряного сполучення), постанову Кабінету Міністрів України від 23.03.2020 № 228 (якою заборонено прийняття та відправлення повітряних суден, що виконують пасажирські перевезення осіб, які здійснюють подорож з туристичною метою), постанову Кабінету Міністрів України від 15.07.2020 № 611.  

У відповідь на листи відповідача, ДП "МА "Бориспіль" зазначив, що заяви щодо зменшення орендної плати можуть бути задоволені за умови затвердження КМУ проекту постанови "Про питання сплати орендної плати за державне майно під час карантину" (лист № 19-22/1-301 від 23.06.2020), що перерахунок орендної плати буде можливим після отримання відповідного роз`яснення від РВ ФДМУ (лист, додатковий договір), за яким такий перерахунок буде можливим (лист № 25-22-282 від 11.09.2020), про необхідність додаткового договору як підстави для коригування рахунків (листи № 19-22/1-454 від 03.11.2020, № 19/22/1-485 від 25.11.2020). 

РВ ФДМУ листом № 50-02.02-4120 від 02.10.2020 зазначив відповідачу, що орендоване приміщення не підпадає під критерії, визначені Постановою Кабінету Міністрів України від 15.07.2020 № 611.

З аналізу доводів позивача та відповідача, змісту наявного листування сторін, суд зауважує, що фактично між орендарем та балансоутримувачем не було досягнуто згоди щодо задоволення звернень орендаря та зміни розміру орендної плати у спірний період; балансутримувачем (позивачем) пред`явлено до стягнення з відповідача заборгованість у розмірі несплаченої орендної плати за виставленими рахунками у повному обсязі, проти відповідного нарахування відповідач заперечує з вищевикладених підстав.

Як і в ході розгляду справи у суді першої інстанції, так і у доводах апеляційної скарги відповідач посилається на необхідність застосування  до спірних правовідносин  ч. 6   ст. 762 ЦК України.

Умовами частини 1 ст. 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно з ч. 6 ст. 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Норма права, закріплена в ч. 6 ст. 762 ЦК України, визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає. Обставини, зазначені у даній статті можуть бути спричинені, зокрема, й безпосередньо вольовою дією як орендодавця, так і орендаря.

Для застосування ч. 6 ст. 762 ЦК України та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном, визначальною умовою звільнення від сплати орендної плати є наявність обставин, за які орендар не відповідає.  Обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане наймачем і він не відповідає за це, мають бути доведені. 

Аналогічна правова позиція щодо застосування приписів ст. 762 ЦК України неодноразово викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах у справах № 914/2264/17, № 914/1248/18, № 914/70/18.

При настанні таких обставин вже після укладення договору оренди доказами на підтвердження неможливості використання майна можуть бути, зокрема, сертифікат торгово-промислової палати щодо форс-мажорних обставин, документально оформлені результати розгляду заяв та скарг до правоохоронних органів, акт державного виконавця про арешт майна та його передачу третій особі на відповідальне зберігання, судове рішення у справі за позовом про усунення перешкод у користуванні майном, висновок судової експертизи про аварійний стан об`єкта оренди, рішення компетентного державного органу про початок його реконструкції, реставрації чи капітального ремонту тощо. 

Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №    905/1601/17.

За нормою частини першої   статті 19 Закону   орендар зобов`язаний вносити орендну плату незалежно від наслідків його господарської діяльності    саме за користування об`єктом оренди. Ця норма не конкурує з положеннями частини шостої    статті 762 ЦК України, яка звільняє орендаря від плати за весь час, протягом якого орендоване майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає, оскільки ці обставини є окремими та незалежними від наслідків його господарської діяльності.

У випадку, коли орендар позбавлений можливості використовувати передане в оренду майно через обставини, за які він не відповідає (частина шоста    статті 762 ЦК України), він звільняється від обов`язку вносити орендну плату, який покладено на нього частиною третьою статті    18    та частиною першою статті 19  Закону   на весь час, протягом якого орендоване майно не могло бути використане через такі обставини. Тобто орендодавець не має права вимагати від орендаря сплачувати орендну плату за договором оренди державного майна за весь час, протягом якого орендоване майно не могло бути використане орендарем, через обставини, за які він не відповідає. (Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 30.06.2020 у справі №  915/1046/19).

У підтвердження обставин щодо неможливості користування орендованим майном відповідач посилається на рішення ДП "МА "Бориспіль" перевести обслуговування рейсів з пасажирського терміналу "D" до терміналу "F", у зв`язку з чим відповідно до наказу генерального директора ТОВ "ІНТЕРАВІА" № 27 від 17.03.2020 було тимчасово зупинено діяльність ТОВ "ІНТЕРАВІА" з обслуговування пасажирів та повітряних суден в пасажирському терміналі "D", а наказом генерального директора ТОВ "ІНТЕРАВІА" №29 від 31.03.2020 у ТОВ "ІНТЕРАВІА" встановлено простій з 04.04.2020 по 24.04.2020.

Дослідивши зазначені докази, колегія суддів погоджується з висновоокм місцевого суду про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження заборони на здійснення відповідачем господарської діяльності та відповідно використання орендованого приміщення для такої діяльності. 

В контексті зазначеного, суд правомірно відхилив посилання відповідача, зазначивши, що обмеження регулярних пасажирських перевезень та переведення обслуговування рейсів з пасажирського терміналу "D" до терміналу "F" не позбавляє відповідача права доступу до орендованого приміщення та його використання. 

Разом з тим, надана роздруківка з сайту позивача про закриття терміну "D" Міжнародного аеропорту "Бориспіль" не слугує належним доказом обмеження відповідача у реалізації використання працівниками відповідача орендованого приміщення.

Суд також правомірно відхилив посилання відповідача на положення            п. 39 розділу ІІІ Правил охорони повітряних суден та інших об`єктів цивільної авіації, забезпечення контролю доступу до них, затверджених наказом Державної авіації України № 1017 від 07.08.2019 (далі - Правила), ст. 1 Положення про перепустки ДП "МА "Бориспіль" від 04.03.2019 (далі - Положення), з урахуванням яких відповідач стверджував, що працівникам ТОВ "ІНТЕРАВІА" було заборонено перебувати в орендованому приміщенні без дозволу керівника відповідного структурного підрозділу, суд відхиляє як безпідставні. Так, згідно п. 39 наведених Правил, забороняється залишатися працівникам без дозволу керівника відповідного структурного підрозділу на території контрольованої зони суб`єкта авіаційної діяльності та його об`єктах після закінчення робочого часу (зміни) або проходити на об`єкти в неробочий час, а згідно ст. 1 Положення контрольована зона - робоча площа аеропорту, прилегла до неї територія та розташовані поблизу будівлі або їх частини, доступ до яких контролюється. Натомість, жодні належні докази позбавлення відповідача можливості доступу до орендованого приміщення та користування ним у робочий час, заборони доступу відповідачу до орендованого приміщення, - відповідачем суду не надані.   

Щодо посилань відповідача в підтвердження неможливості користування орендованим приміщенням в період з 17.03.2020 по 14.06.2020 включно та наявності підстав для звільнення від орендної плати у цей період на сертифікат Торгово-промислової палати України №3100-20-1462 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (від 21.08.2020  № 1318/05-4) необхідно зазначити наступне. 

Наведеним сертифікатом Торгово-промислова палата України засвідчила ТОВ "ІНТЕРАВІА" форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України, щодо обов`язку (зобов`язання) користування державним нерухомим майном - нежитловим приміщенням №1.4.40, реєстровий номер за ЄРОДВ 20572069.1435.НЛТНПД1884, загальною площею 40,6 кв. м, що розміщене на 1-му поверсі пасажирського терміналу "D", що знаходиться за адресою: Київська область, м. Бориспіль, Міжнародний аеропорт "Бориспіль" та перебуває на балансі ДП "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" за Договором № 1810 від 01.04.2016 у термін з 17.03.2020 щодо форс-мажорних обставин, які унеможливили його виконання в зазначений термін, період дії форс-мажорних обставин: з 17.03.2020 по 14.06.2020 включно.

При цьому суд звертає увагу, що наведений сертифікат видано Торгово-промисловою палатою України 21.08.2020 на звернення відповідача № 01-12-352 від 13.08.2020, тобто вже після завершення періоду, стягнення заборгованості за який є предметом спору у даній справі.

Колегія суддів також вважає обґрунтованим висновок суду першої існтнції про відсутність  доказів звернення відповідача до третьої особи (орендодавця), позивача (балансоутримувача) стосовно звільнення від сплати орендної плати або зменшення її розміру з огляду на наведений сертифікат Торгово-промислової палати України. 

Умовами укладеного між сторонами Договору № 1810 від 01.04.2016 умов та підстав звільнення від обов`язку оплати орендної плати, у т.ч. з підстав настання форс-мажорних обставин, не передбачено.

Суд першої інстанції правомірно вказав, що саме лише посилання відповідача на те, що у зв`язку з запровадженням карантинних заходів з 12.03.2020 та встановлення КМУ України відповідних обмежень у сфері авіаперевезень та закриття кордонів, ТОВ "ІНТЕРАВІА", як підприємство, що здійснює наземне обслуговування повітряних суден, пасажирів, багажу, тимчасово призупинило виробничу діяльності, оголосило простій, не є безумовною підставою настання форс-мажорних обставин у спірних правовідносинах щодо оренди державного нерухомого майна, оскільки має бути оцінено неможливість використання орендованого майна відповідача у сукупності з усіма обставинами.

У розгляді цього питання судом враховано, що пунктом 14 "Прикінцеві та перехідні положення"    Цивільного кодексу України    встановлено, що з моменту встановлення карантину, введеного    Постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 11 березня 2020 року № 211    (із наступними змінами і доповненнями), і до його відміни (скасування) в установленому законом порядку, плата за користування нерухомим майном (його частиною) підлягає зменшенню за вимогою наймача, який здійснює підприємницьку діяльність з використанням цього майна, впродовж усього часу, коли майно не могло використовуватися в підприємницькій діяльності наймача в повному обсязі через запроваджені обмеження та (або) заборони.

У випадку, визначеному абзацом першим цього пункту, розмір плати за користування майном не може перевищувати сукупний (пропорційно до орендованої площі) обсяг витрат, які наймодавець здійснив або повинен буде здійснити за відповідний період для внесення плати за землю, сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, і сплати вартості комунальних послуг.

Зазначені витрати покладаються на наймача як плата за користуванням майном за відповідний період пропорційно площі нерухомого майна, яку він наймає відповідно до договору, якщо договором не передбачений обов`язок наймача самостійно сплатити ці витрати повністю або частково.

Ця норма не поширюється на суб`єктів господарювання, які впродовж дії карантину фактично здійснювали діяльність з використанням цього майна в своїй господарській діяльності в повному обсязі, а також на договори найму майна, яке належить територіальній громаді.

Відповідно до Договору № 1810 від 01.04.2016 орендодавцем державного майна є Регіональне відділення Фонду Державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях, а отже забезпечити нарахування орендної плати на період карантину може тільки орендодавець.

Фонд державного майна України листом № 10-16-8306 від 30.04.2020 "Щодо деяких питань реалізації Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Держаний бюджет України на 2020 рік" надав роз`яснення щодо порядку застосування звільнення орендарів державного майна від сплати орендної плати, зі змісту яких вбачається, що для отримання звільнення від орендної плати необхідно:
1. Перевірити чи поширюються заборони зі здійснення певного виду підприємницької та іншої діяльності, що запроваджені постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 11 березня 2020 року № 211 (із змінами і доповненнями) на вид діяльності (цільове призначення), за яким використовується державне майно за договором оренди.
2. Якщо так, то орендар звертається із заявою до орендодавця з проханням звільнити такого орендаря від орендної плати за договором відповідно до статті 762 Цивільного кодексу України.
3. Після отримання звернення орендаря орендодавець спільно з балансоутримувачем майна, що є об`єктом договору оренди, здійснює обстеження орендованого приміщення з метою отримання доказів призупинення орендарем діяльності на об`єкті оренди, про що складається акт.
4. На підставі заяви орендаря і складеного представниками орендодавця і балансоутримувача акту обстеження орендодавець приймає рішення про звільнення орендаря від сплати орендної плати на період карантину.

Отже, з викладеного вище вбачається, що задля реалізації свого права на звільнення від орендної плати, відповідачу необхідно було звернутися з відповідною заявою до орендодавця - Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях і це право, як вбачається з наданих відповідачем листів, було реалізоване.

Водночас, будь-яких доказів встановлення у визначеному порядку обстеження орендованого приміщення з метою фіксування доказів призупинення орендарем діяльності на об`єкті оренди та складання відповідного акту суду не надано.

Отже, зважаючи на викладене вище, оцінивши доводи сторін та надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено наявності підстав у розумінні ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України для звільнення від сплати орендної плати у період з 17.03.2020 по 14.06.2020 включно, що становить частину спірного періоду у даній справі.

Щодо посилань відповідача на Постанову Кабінетів Міністрів України від 15.07.2020 № 611 "Деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину", слід зазначити наступне.

Пунктом 3.5 Договору № 1810 від 01.04.2016 передбачено, що розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї зі сторін у разі зміни Методики її розрахунку, істотної зміни стану об`єкта оренди з незалежних від сторін причин та в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Постановою Кабінетів Міністрів України від 15.07.2020 № 611 "Деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину"    (далі - Постанова № 611) врегульовані питання щодо звільнення орендарів від орендної плати.

Так пунктом 1 Постанови № 611 визначено, що на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2:
1) звільняються від орендної плати орендарі за переліком згідно з додатком 1;
2) нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном, розрахованої відповідно до Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої    постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 року № 786    (ЗП України, 1996 р., № 2, ст. 57; Офіційний вісник України, 2011р., № 71, ст. 2677), здійснюється у розмірі:
50 відсотків суми нарахованої орендної плати для орендарів за переліком згідно з додатком 2;
25 відсотків суми нарахованої орендної плати для орендарів за переліком згідно з додатком 3.

Згідно пункту 2 Постанови № 611 постановлено орендодавцям державного майна забезпечити нарахування орендної плати орендарям згідно з пунктом 1 цієї    постанови    починаючи з дати встановлення карантину.

Враховуючи зазначене, від орендної плати звільняються лише ті орендарі, що зазначені у Додатку 1 до Постанови № 611. В той же час, як встановлено судом, відповідач до визначеного переліку орендарів згідно Додатку 1 до Постанови № 611 не входить.

У Додатку 2 до Постанови № 611 наведено перелік орендарів, для яких нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном здійснюється у розмірі 50 відсотків. До таких орендарів віднесено орендарів, які використовують нерухоме державне майно для розміщення офісних приміщень (зокрема в аеропортах) (абз. 14 п. 1 Додатку 2 до Постанови № 611).

Однак, відповідач, як орендар, який використовує нерухоме державне майно для розміщення кімнат відпочинку персоналу, не входить до переліку орендарів, для яких нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном здійснюється у розмірі 50 відсотків (Додаток 2 до Постанови № 611), оскільки визначена у п.1.2 Договору №1810 від 01.04.2016 мета використання орендованого майна не підпадає під критерії, визначені Додатком 2 до Постанови №611 і таке не спростовано відповідачем належними та допустимими доказами у розумінні ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України. 
В контексті зазначеного, слід зауважити, що внутрішні документи відповідача (розпорядження ТОВ "ІНТЕРАВІА" № 01 від 15.01.2020 "Про розміщення підрозділів Дирекції з ОПС а/п "Бориспіль", Організаційна структура ТОВ "ІНТЕРАВІА" та Організаційно-технологічна структура Дирекції з обслуговування ПС в аеропорту "Бориспіль", затверджені наказом директора ТОВ "ІНТЕРАВІА" № 16-ш/р від 22.07.2019) не приймаються судом у якості належних і допустимих доказів на підтвердження того, що передане відповідачу в оренду за Договором майно є саме офісним приміщенням, як про це стверджує відповідач, оскільки згідно узгодженого сторонами пункту 1.2 Договору майно передане в оренду відповідачу з метою розміщення кімнати відпочинку персоналу.

Листом від 02.10.2020 № 50-0202-4120 Регіональне відділення Фонду Державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях відмовило позивачу в перерахунку орендної плати за користування нерухомим державним майном, так як мета використання орендованого державного майна за Договором № 1810 від 01.04.2016 не підпадає під критерії, визначені Постановою Кабінету Міністрів України від 15.07.2020 № 611.

Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що відповідачем належними та допустимими доказами не доведено наявності підстав для зменшення орендної плати на 50% від суми нарахованої орендної плати за  спірний період на підставі Постанови № 611.

Абзацом 4 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна України" встановлено, що орендна плата з урахуванням її індексації є істотною умовою договору оренди. Розмір орендної плати може бути змінено за погодженням сторін (ч. 1 ст. 21 Закону України "Про оренду державного та комунального майна України").

Згідно ч. 5 ст. 16 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не допускається внесення змін до договору оренди в частині зменшення суми орендної плати протягом строку його дії, крім випадків, визначених законодавством, з урахуванням вимог, передбачених Порядком передачі майна в оренду.

Відповідно до Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483 "Деякі питання оренди державного та комунального майна" (набрала чинності 17.06.2020):
"127. Не допускається внесення змін до договору оренди в частині зменшення суми орендної плати (призупинення її нарахування тощо) протягом строку його дії, крім:
… випадку, коли можливість користування майном істотно зменшилася через обставини, за які орендар не відповідає (істотного пошкодження об`єкта оренди внаслідок дії обстави непереборної сили, які настали після підписанням сторонами акта приймання-передачі об`єкта, за умови, що відновлення об`єкта до того стану, в якому він перебував до настання таких обставин, потребуватиме капітального ремонту об`єкта оренди). У такому випадку зменшення орендної плати або тимчасове (на період здійснення капітального ремонту) звільнення орендаря від сплати орендної плати здійснюється в порядку, встановленому законодавством.
129. Для внесення змін до договору оренди орендар звертається до орендодавця із заявою, де зазначаються положення договору, які він пропонує змінити, та пояснення необхідності внесення таких змін.
130. Орендодавець протягом десяти робочих днів з моменту отримання заяви орендаря про зміни до договору оренди:
приймає рішення про задоволення заяви або про відмову у задоволенні заяви у випадках, передбачених цим пунктом Порядку;
надсилає заяву для погодження уповноваженому органу управління, до сфери управління якого належить балансоутримувач, відповідно до вимог законодавства, статуту або положення балансоутримувача.
Уповноважений орган управління протягом 40 робочих днів надає погодження або відмову у погодженні на внесення змін до договору оренди. Відсутність погодження або відмови у погодженні уповноваженого органу управління протягом 40 робочих днів з дати отримання заяви вважається погодженням уповноваженого органу управління рішення про задоволення заяви про внесення змін до договору оренди.
Орендодавець протягом п`яти робочих днів з дати отримання погодження уповноваженого органу управління на внесення змін до договору оренди приймає рішення про задоволення заяви орендаря.
Орендодавець протягом п`яти робочих днів з дати прийняття рішення про задоволення заяви орендаря готує проект додаткової угоди до договору оренди.
Орендодавець надсилає орендарю і балансоутримувачу лист про відмову у внесенні змін до договору оренди, що обов`язково містить обґрунтування та підстави прийнятого рішення, якщо:
орендодавець в межах своєї компетенції прийняв мотивоване рішення про відмову в задоволенні заяви орендаря про внесення змін до договору оренди;
уповноважений орган управління, до сфери управління якого належить балансоутримувач, прийняв рішення про відмову у внесенні змін до договору оренди".

Зміни до умов цього Договору або його розірвання допускаються за взаємної згоди сторін за умови погодження з балансоутримувачем та уповноваженим органом управління. Зміни, що пропонуються внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх подання до розгляду іншою стороною. Зазначені дії оформляються додатковим договором, який є невід`ємною частиною Договору (п. 10.3 Договору).

Як свідчать матеріали справи, жодні зміни щодо розміру орендної плати до Договору № 1810 від 01.04.2016 не вносились.

За встановлених обставин справи,  випливає, що відповідач повинен був у період з березня по липень 2020 року сплачувати орендну плату в розмірі та у строки, встановлені Договором № 1810 від 01.04.2020.

Матеріалами справи підтверджується факт наявності у відповідача заборгованості зі сплати орендної плати за період з березня по липень 2020 року в розмірі 124  478,13 грн. Доказів сплати відповідачем заборгованості матеріали справи не містять.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 124  478,13 грн основного боргу, оскільки ця сума є обґрунтованою та доведеною. 

Щодо вимог відповідача зобов`язати Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях забезпечити перерахунок орендної плати, а ДП "МА "Бориспіль" зобов`язати здійснити перерахунок орендної плати суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 165 ГПК України, зокрема частиною 3 визначено детальні вимоги, які повинен містити відзив. Суд зазначає, що з аналізу цієї норми ст. 165 ГПК України вбачається, що чинним законодавством не передбачено можливість викладення у відзиві на позовну заяву вимог зобов`язального характеру.

В той же час, суд звертає увагу на те, що предметом даного позову є заборгованість відповідача перед позивачем зі сплати орендних платежів згідно Договору № 1810 від 01.04.2016 за період з березня по липень 2020 року, а не неприйняття позивачем та третьою особою рішення про перерахунок орендної плати за вказаний період.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у загальній сумі 8    445,82 грн суд зазначає таке. 

Судом встановлено, що відповідач обов`язку по сплаті грошових коштів у визначений строк не виконав, допустивши прострочення виконання зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (ст. 610 ЦК України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 ЦК України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом або договором відповідальності.

Пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

Згідно п. 3.7 Договору орендна плата, перерахована невчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6 Договору співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, уключаючи день оплати.

Згідно наданого позивачем розрахунку пені, останній просить суд стягнути з відповідача:
- 1    826,62 грн пені за період з 16.03.2020 по 16.09.2020 за прострочення сплати орендної плати за рахунком-фактурою № 76/251 від 29.02.2020 на суму 24    506,70 грн згідно Акту приймання-здачі виконаних послуг від 29.02.2020;
- 1    933,02 грн пені за період з 16.04.2020 по 18.11.2020 за прострочення сплати орендної плати за рахунком-фактурою № 76/490 від 31.03.2020 на суму 24  702,76 грн згідно Акту приймання-здачі виконаних послуг від 31.03.2020;
- 1   600,16 грн пені за період з 16.05.2020 по 18.11.2020 за прострочення сплати орендної плати за рахунком-фактурою № 76/731 від 30.04.2020 на суму 24 900,38 грн згідно Акту приймання-здачі виконаних послуг від 30.04.2020;
- 1    277,41 грн пені за період з 16.06.2020 по 18.11.2020 за прострочення сплати орендної плати за рахунком-фактурою № 76/912 від 31.05.2020 на суму 24  975,08 грн згідно Акту приймання-здачі виконаних послуг від 31.05.2020;
- 1    033,82 грн пені за період з 16.07.2020 по 18.11.2020 за прострочення сплати орендної плати за рахунком-фактурою № 76/1118 від 30.06.2020 на суму 25    025,03 грн згідно Акту приймання-здачі виконаних послуг від 30.06.2020;
- 774,79 грн пені за період з 16.08.2020 по 18.11.2020 за прострочення сплати орендної плати за рахунком-фактурою № 76/1276 від 31.07.2020 на суму 24  874,88 грн згідно Акту приймання-здачі виконаних послуг від 31.07.2020.

В той же час, відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Судом встановлено, що прострочення відповідача зі сплати орендних платежів за березень 2020 року виникло з 16.04.2020, за квітень 2020 року - з 16.05.2020.

Отже, нарахування пені за прострочення сплати орендних платежів за березень та квітень 2020 року можливе за період 6 місяців, інший період договором укладеним між сторонами не визначено.

Дослідивши наведений розрахунок позивача, суд зазначає про допущення у ньому помилки. А саме позивач не врахував положення ч. 6 ст. 232 ГК України та не вірно визначив періоди нарахування пені за березень та квітень 2020 року; також позивач безпідставно включив до періоду прострочення оплати орендної плати за лютий 2020 року день оплати (16.09.2020), станом на який борг вже не існував.

З огляду на зазначене, вірними періодами нарахування пені є:
- за лютий 2020 року - період з 16.03.2020 по 15.09.2020;
- за березень 2020 року - період з 16.04.2020 по 15.10.2020;
- за квітень 2020 року - період з 16.05.2020 по 15.11.2020.

Періоди нарахування пені за прострочення сплати орендних платежів за вересень, травень-липень 2020 року позивачем визначені вірно.

Суд першої інстанції правомірно відхилив доводи відповідача щодо безпідставності стягнення на користь балансоутримувача пені, враховуючи загальні умови розподілу між орендодавцем та балансоутримавачем орендної плати та, відповідно, отримання права балансоутримувача на нарахування штрафних санкцій за невиконання цього зобов`язання відповідачем відповідно до цієї пропорції, як необґрунтовані. Перевіривши розрахунок пені, наведений позивачем, судом встановлено, що позивач здійснює нарахування пені саме на частину заборгованості, яка підлягає стягненню на користь балансоутримувача.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову в частині, що стосується пені та стягнення з відповідача  на користь позивача пені у сумі 8 137,90 грн, розрахунок якої є обґрунтованим та доведеним у цій сумі. В частині вимог позову щодо стягнення пені у сумі 307,92 грн правомірно відмовлено судом через неправильність розрахунку.  

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу у розмірі    31  286,83 грн.

Згідно статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пунктом 3.8 Договору сторони погодили, що у разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 21% від суми заборгованості.

Аргументи відповідача щодо безпідставності стягнення на користь балансоутримувача 21% штрафу, є необґрунтованими, враховуючи загальні умови розподілу між орендодавцем та балансоутримавачем орендної плати та, відповідно, отримання права балансоутримувача на нарахування штрафних санкцій за невиконання цього зобов`язання відповідачем відповідно до цієї пропорції.

Судом встановлено, що позивач здійснює нарахування штрафу у розмірі 21% саме на частину заборгованості, яка підлягає стягненню на користь балансоутримувача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення вимог по стягненню штрафу у сумі 31 286,81 грн, яка є обгурнтованою та арифметично вірною. 

Щодо вимог позивача про стягнення 1  964,19 грн 3 % річних та                       1   637,10 грн інфляційних втрат.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 1  964,19 грн 3 % річних та 1   637,10 грн інфляційних втрат, суд зазначає про безпідставне включення до періоду прострочення оплати орендної плати за лютий 2020 року дня оплати (16.09.2020), станом на який борг вже не існував.

Таким чином, належними до стягнення з відповідача є  1 962,18 грн 3 % річних та 1637,10 грн інфляційних втрат, (в межах розрахунку позивача, оскільки нарахований судом розмір інфляційних втрат є більшим). 

 Інших доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування оскарженого рішення скаржником не наведено. Аргументи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, дублюють посилання викладені ним у відзиві на позов та зводяться до переоцінки обставин зазначених місцевим судом, яким надана належна правова оцінка.

Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції  зазначає, що за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України",       no. 4241/03 від 28.10.2010 Суд повторює, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Всім встановленим обставинам, які мають значення для правильного вирішення спору надана належна правова оцінка. 

Проаналізувавши текст оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про вмотивованість судового рішення, враховуючи, що доводи та аргументи сторін були почуті, судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується його рішення, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації"). 

Крім того, у вирішенні цього спору колегія суддів вважає необхідним надати правову оцінку щодо питання територіальної юрисдикції (підсудності) зазначеного спору. 
У параграфі 3  глави 2 розділу І ГПК України  сформульовані правила територіальної юрисдикції (підсудності). У вказаному параграфі  ГПК України  встановлені вимоги щодо визначення загальної підсудності (стаття 27), особливості визначення підсудності справи, у якій однією зі сторін є суд або суддя (стаття 28), правила альтернативної підсудності (стаття 29) та правила виключної підсудності (стаття 30).
Відповідно до частин першої, другої  статті 27 ГПК України  позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Для цілей визначення підсудності відповідно до цього  Кодексу  місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи - підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Правила ж виключної територіальної підсудності передбачені у  статті 30 ГПК України, перелік категорій справ у якій розширеному тлумаченню не підлягає.
Виключна підсудність є особливим видом територіальної підсудності, правила якої забороняють застосування при пред`явленні позову інших норм, що регулюють інші види територіальної підсудності, передбачені у  статтях 27 - 29 ГПК України.
У чинній редакції   ГПК України  частина третя  статті 30 цього Кодексу  вказує на виключну підсудність справ у спорах, що виникають з приводу нерухомого майна, господарським судам за місцезнаходженням майна або основної його частини, що відповідає змісту частини першої  статті 30 ЦПК України.
За визначенням, що дає Академічний тлумачний словник української мови, словосполука «з приводу» означає «у зв`язку з чим-небудь», тому словосполучення «з приводу нерухомого майна» треба розуміти, як будь-який спір у зв`язку з нерухомим майно або певними діями, пов`язаними з цим майном.    
Аналізуючи логічну послідовність зміни формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю, убачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору.
Отже, слід дійти висновку, що за правилами чинного  ГПК України   виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.
Відповідна правова позиція у подібних правовідносинах викладена у постанові Верховного Суду від 9 вересня 2020 року у справі № 910/6644/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від  7 липня 2020 року у справі                № 910/10647/18.
У цьому питанні колегія суддів також враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.02.2021 у справі № 911/2390/18 (Провадження № 12-73гс20), Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 16 травня 2018 року у справі  № 640/16548/16-ц, про те, що позов про стягнення орендної плати за користування нерухомим майном належить до позовів, які виникають з приводу нерухомого майна.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що словосполучення «з приводу нерухомого майна» у частині третій  статті 30 ГПК України   необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає, як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.
Тому до спорів, предметом яких є стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором, який укладений щодо користування нерухомим майном, поширюються норми частини третьої  статті 30 ГПК України. (п.п. 7.25-7.26)
Велика Палата у постанові від 16.02.2021 у справі №911/2390/18 також дійшла висновку про відсутність необхідності відступати від висновку, викладеного Касаційним цивільним судом у складі Верховного суду в постанові від 16.05.2018 у справі № 640/16548/16-ц.
Предметом спору у справі, що розглядається, є стягнення орендної плати за користування нерухомим майном. Зі змісту наявної у справі копії договору оренди нерухомого майна колегією суддів встановлено, що об`єкт оренди за цим договором знаходиться за адресою: Київська область, м. Бориспіль, Міжнародний аеропорт "Бориспіль". (п.1.1 договору). При цьому юридичною адресою відповідача є: місто Київ, ВУЛИЦЯ ЛИСЕНКА, буд. 4. 
          Таким чином, на  правовідносини, що склалися у даному спорі поширюються норми ч. 3  ст. 30 Господарського процесуального кодексу України, якими передбачено правила виключної підсудності.
Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України   серед іншого унормовано, що  при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Враховуючи те, що правила виключної підсудності поширюються на спір щодо стягнення заборгованості зі сплати орендної плати за користування нерухомим майном, розташованим за адресою: Київська область, м. Бориспіль, Міжнародний аеропорт "Бориспіль", суд апеляційної інстанції констатує, що спір у цій справі вирішувався судом першої інстанції з порушенням положень частини третьої  статті 30 ГПК України.
Частиною 1  статті 279 Господарського процесуального кодексу України   визначено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).
Разом з тим, згідно з положеннями частини 2  статті 279 Господарського процесуального кодексу України  справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.
Як видно з матеріалів справи №910/19131/20,  відповідач не заявляв про непідсудність цієї справи при її розгляді в суді першої інстанції.
Тому у даній справі відсутні правові підстави для скасування рішення рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 року з направленням справи на розгляд  за встановленою законом підсудністю.
Підсумовуючи все вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, а оскаржене судове рішення  залишити без змін.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Нормою ст. 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, доводи апеляційного оскарження є необґрунтованими, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати.
Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, покладаються на  скаржника. 
Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

                                       ПОСТАНОВИВ:
1.  Апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 у справі №910/19131/20 залишити без змін. 
3. Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції. 
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути  оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України                                                   

Головуючий суддя                                                            В.А. Корсак 

Судді                                                                                О.О. Євсіков

                                                                                О.В. Попікова