07.04.21
22-ц/812/721/21
Справа номер 490/5121/17 Головуючий суду першої інстанції – Черенкова Н. П.
Провадження номер 22-ц/812/721/21 Доповідач суду апеляційної інстанції – Локтіонова О. В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2021 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Локтіонової О. В.,
суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,
із секретарем судового засідання – Лівшенком О. С.,
без участі учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за   апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 04 жовтня                    2018 року, ухвалене об 11 год 21 хв під  головуванням судді Черенкової Н. П. у приміщенні суду у м.Миколаєві,   повний текст якого складено 12 жовтня                 2018 року, за позовом ОСОБА_1  до Управління державної міграційної служби України у Миколаївській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – Вознесенський районний відділ Управління державної міграційної служби України у Миколаївській області,  ОСОБА_2 , про відшкодування моральної шкоди,  

У С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року ОСОБА_1 подала до суду вказаний позов, який обґрунтовувала наступним.
21 серпня 2008 року позивач загубила паспорт громадянина України. Того ж дня, вона повідомила про це сектор з питань громадянства та реєстрації фізичних осіб у м. Вознесенську.
Разом з тим, відповідач новий паспорт громадянина України їй не видав, а на її звернення, як усні, так і письмові належної відповіді не надавав. 
Не погоджуючись із такими діями відповідача, ОСОБА_1 змушена була звернутися за захистом своїх прав до Миколаївського окружного адміністративного суду.
Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 липня 2015 року дії Вознесенського районного відділу Управління Державної міграційної служби України у Миколаївській області щодо знищення паспорта та відмови у видачі паспорту визнано незаконними.
02 вересня 2015 року ОСОБА_1 отримала паспорт громадянина України.
Посилаючись  на те, що такими незаконними  діями органу державної влади їй спричинено моральну шкоду, яка полягає у створенні їй протягом семи років неабияких труднощів при захисті її конституційних, цивільних, житлово-комунальних та трудових прав та на підставі ст.56 Конституції України, просила стягнути на її користь з Управління моральну шкоду в сумі 70 000 000 грн.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2017 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору залучено завідуючу сектором Вознесенського РВ УДМС України в Миколаївській області Румянцеву Л.В.
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 04 жовтня
2018 року, з урахуванням ухвали від 22 грудня 2018 року про виправлення описки, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Управління Державної міграційної служби України у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 7 000,00 грн.
Стягнуто з Управління Державної міграційної служби України у Миколаївській області на користь держави судовий збір у сумі 704,80 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності причино-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідача та спричиненими позивачу моральними стражданнями, що полягали у позбавлені можливостей реалізації її прав та ухвалив стягнути з Управління Державної міграційної служби України у Миколаївській області 7000,00 грн моральної шкоди.
Не погодившись з таким рішенням суду в частині розміру відшкодування, позивач подала апеляційну скаргу, у якій просила рішення суду змінити та задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначав, що скарга є безпідставною, оскільки позивач не довела належними доказами наявності підстав для задоволення позову.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково. Рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 04 жовтня 2018 року скасовано та прийнято нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що вказаний спір неможливо вирішити без залучення до участі у справі як співвідповідача Державної казначейської служби України.
Постановою Верховного Суду від 24 лютого 2021 року постанову Миколаївського апеляційну суду від 26 лютого 2019 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Верховним Судом зазначено, що залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.
У судове засідання суду апеляційної інстанції 07 квітня 2021 року учасники справи не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про розгляд справи.
Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 у своїй заяві просила розглядати справу без її участі.
Представник Управління Державної міграційної служби України у Миколаївській області Долганюк Ю. Ю. подала заяву про відкладення розгляду справи, оскільки вона о 10 год 20 хв 07 квітня 2021 року приймає участь у іншій справі, яку розглядає Миколаївський апеляційний суд. 
Колегія суддів відмовила у задоволенні вказаного клопотання, оскільки зазначена представником причина неявки не є поважною, з огляду на таке.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, та за відсутності належного підтвердження поважності неявки до суду апеляційної інстанції, не є підставою для відкладення розгляду справи. 
Отже, оскільки причиною неявки до суду апеляційної інстанції представника відповідача є надання переваги участі у розгляді іншої справи, що не є поважною причиною, відповідач реалізував своє право викласти аргументи як у відзиві на позов, так і у відзиві на апеляційну скаргу, належним чином усі учасники справи були повідомлені про розгляд справи, колегія суддів вважає можливим розгляд справи за відсутності учасників справи.
Вказане узгоджується з правовою позицію Верховного Суду, викладеною у постанові від 01.10.2020 у справі №361/8331/18.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом установлено, що 21 серпня 2008 року ОСОБА_1 втратила паспорт громадянина України та звернулася до Вознесенського районного відділу Управління Державної міграційної служби України у Миколаївській області з заявою з приводу його втрати.
Заява позивача була зареєстрована і заведена справа про втрату паспорта.
13 січня 2009 року юридичною фірмою було направлено запит до начальника СГІРФО УМВС України в Миколаївській області щодо надання інформації про підставу невидачі позивачу нового паспорту громадянина України замість втраченого. Відповідь на дане звернення не надана.
В 2010 році ОСОБА_1 звернулася до Адміністрації Президента України з відповідною заявою, яка 24 грудня 2010 року за вихідним 22/164618-14 була направлена за належністю для розгляду в Прокуратуру Миколаївської області.
18 березня та 31 березня 2010 року ОСОБА_1 направлено повідомлення, що проведеною прокуратурою перевіркою було встановлено обставини втрати паспорту та відмовлено у подальшому розгляді заяви.
15 вересня 2014 року та 28 жовтня 2014 року позивач зверталася до відповідача з заявами, в яких просила офіційно повідомити, коли можна отримати паспорт.
30 вересня 2014 року начальник Вознесенського РВ УДМС України в Миколаївській області повідомив, що загублений паспорт знайдений та в подальшому знищений у відповідності до встановленого законом порядку.
У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Вознесенського районного відділу Управління Державної міграційної служби України у Миколаївській області про визнання дій відповідача неправомірними.
Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 липня 2015 року дії Вознесенського районного відділу Управління Державної міграційної служби України у Миколаївській області щодо знищення паспорта та відмови у видачі паспорту ОСОБА_1 визнано незаконними.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV V. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).
Згідно з ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
За змістом частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на орган державної влади, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якого завдано шкоду, а на державу Україна.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25 травня 2016 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 05 жовтня 2016 року, у справі №6-440 цс16.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною ним у постановах від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 та від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч.2 ст.2 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, законом не передбачено, оскільки такі відомості на впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. У спорах, де відповідачем виступає держава через відповідний орган державної влади, спірні суми мають стягуватися з Державного бюджету України. Резолютивні частини рішень у вказаних спорах не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. 
Зазначений висновок неодноразово був застосований Верховним Судом, у тому числі у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 та постанові Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року у справі №207/1728/15-ц.
Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.
Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили.
Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди на суму 7000 грн. відповідає обставинам справи та вимогам законодавства, які визначають необхідність застосування судом принципів розумності та справедливості.
Суд всебічно, повно та об`єктивно оцінив докази по справі та дав їм належну оцінку.
Виходячи з викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для зміни рішення суду в бік збільшення стягнутої суми моральної шкоди.
Однак, колегія суддів вважає, що висновок районного суду підлягає зміні в частині зазначення стягнення суми з Державного бюджету України. 

Керуючись ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 04 жовтня 2018 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди змінити.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 7000 грн. 
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий         О. В. Локтіонова

Судді         С. Ю. Колосовський

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 07 квітня 2021 року.