ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/5499/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Падій В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  21 квітня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача                    Глущенко Я.Б., 
суддів                                                            Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т.,
секретаря                                                  Ткаченка В.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 січня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась у суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі - відповідач, ГУ ПФУ в Чернігівській області) про визнання протиправною бездіяльності щодо незарахування до педагогічного стажа періода роботи на посаді вчителя музики у дитячій музичній школі, що дає право на отримання грошової допомоги в розмірі 10 пенсій за віком та зобов`язання відповідача зарахувати такий стаж, нарахувати і виплатити відповідну грошову допомогу. 
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на момент звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії мала спеціальний стаж роботи понад 30 років, що є достатнім для призначення пенсії відповідно до пункта «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та грошової допомоги при виході на пенсію. Відповідач безпідставно не зарахував до такого стажа період роботи на посаді викладача з класа фортепіано та концертмейстера в Ніжинській дитячій музичній школі. 
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 січня 2021 року позов задоволено. 
Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на .
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що стаж роботи позивача на посаді викладача з класу фортепіано та концертмейстера  не включений до переліку посад позашкільних закладів освіти, які дають право на виплату одноразової грошової допомоги. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач наголошує, що Закон України «Про позашкільну освіту» закріплює право всіх педагогічних працівників позашкільних навчальних закладів на пенсію за вислугу років за наявності педагогічного стажа не менше 25 років. Отже, на законодавчому рівні закріплено її право на зарахування до спеціального стажа періода роботи у позашкільному закладі освіти на посаді викладача. Просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення. 
Розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження згідно пункта 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з таких підстав.
Судом установлено, що позивач з 30 серпня 1978 року по 01 жовтня 1990 року працювала на посаді викладача загального фортепіано та концертмейстера Ніжинської музичної школи, а з 01 жовтня 1990 року - на посаді викладача по класу фортепіано та концертмейстера Ніжинської музичної школи.
26 серпня 2020 року позивач звернулась із заявою про призначення пенсії за віком.
ГУ ПФУ в Чернігівській області з 10 липня 2020 року позивачу призначено пенсію за віком відповідно до  Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закону України №1058-IV).
07 вересня 2020 року позивач звернулась до ГУ ПФУ в Чернігівській області із заявою про нарахування та виплату їй одноразової грошової допомоги в розмірі 10-ти місячних пенсій, станом на день її призначення, згідно Закону України №1058-IV.
Листом від 07 жовтня 2020 року відповідач відмовив у нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги, оскільки згідно з пунктом 2 Порядка обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, затвердженого  постановою Кабінета Міністрів України від 23 листопада 2011 року №1191 (далі - Порядок №1191)  до страхового стажа, що визначає право на виплату грошової допомоги зараховують періоди роботи в закладах і установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років, зокрема, відповідно до пункту «е»  статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ (далі - Закон України №1788-ХІІ), що передбачені Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого  постановою Кабінета Міністрів України від 04 листопада 1993 року №909 (далі - Перелік №909). Відповідно до цього Переліка посада викладача з класу фортепіано та концертмейстера не передбачена.
Уважаючи таке рішення та дії відповідача протиправними, ОСОБА_1 звернулась з даним позовом до суду.
Постановляючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що викладач музичної школи є педагогічним працівником позашкільного навчального закладу, тобто працівником освіти. Стаж роботи викладачем та концертмейстером в дитячій музичній школі має зараховуватись до пільгового стажу осіб у розумінні пункту «е» статті 55 Закону України №1788-ХІІ навіть попри те, що зазначена посада прямо не передбачена Переліком №909.
Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується, з огляду на таке.
Ключовим питанням у справі є таке: чи відноситься посада викладача по класу фортепіано у Ніжинської музичної школи в системі позашкільної освіти до педагогічних посад, що дають право на отримання пільгової пенсії.
Відповідно до пукта «е» статті 55 Закону України № 1788-ХІІ передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за Переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Переліком № 909 (у редакції, чинній після внесення змін постановою Кабінета Міністрів України від 26 вересня 2002 року № 1436) установлено заклади освіти і посади, робота на яких дає право на пенсію за вислугою років - у позашкільних навчальних закладах: директори, їх заступники з навчально-виховної, навчальної, виховної роботи, завідуючі відділами (лабораторіями, кабінетами), художні керівники, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи.
Дорученням Уряду від 06 січня 1996 року № 397/21 дію Переліка № 909 поширено і на викладачів музичних, художніх, хорових, хореографічних шкіл, шкіл мистецтв та інших шкіл естетичного виховання, без внесення змін до постанови.
Однак таке доручення було прийнято 06 січня 1995, тобто до внесення постановою Кабінету міністрів України від 26 вересня 2002 року № 1436 змін у Перелік № 909, редакцією якого не було окремо виділено позашкільні навчальні заклади і посади, робота на яких давала право на пенсію за вислугу років.
Таким чином, Доручення № 397/21 не поширює свою дію на Перелік № 909 (у редакції, чинній після внесення змін Постановою Кабінету міністрів України від 26 вересня 2002 року № 1436). Водночас, при внесенні змін у зазначений Перелік, зміст Доручення № 397/21 Кабінетом Міністрів України не був урахований.
Верховний Суд України у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 419/794/15 висловив позицію, що наявність Доручення № 397/21 без відповідних змін до Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на що дає право на пенсію за вислугу років, не є достатньою законодавчою підставою для зарахування до спеціального стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, періоду роботи позивачки на посаді викладача в позашкільних закладах освіти.
Разом з цим, Верховний Суд України при ухвалені цієї постанови не врахував та не проаналізував положення Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року №1060-ХІІ (далі - Закон України №1060-XII), Закону України «Про позашкільну освіту» від 22 червня 2000 року №1841-ІІІ (далі - Закон України № 1841-III), Переліка посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, затвердженого постановою Кабінета Міністрів України від 14 червня 2000 року №963 (далі - Перелік №963) та Переліка типів позашкільних навчальних закладів, затвердженого постановою Уряду від 06 травня 2001 року № 433 (далі - перелік №433), які поряд із наведеними нормативно-правовими актами також регулюють правовідносини, що виникають при розгляді територіальними органами Пенсійного фонду України заяв громадян про призначення пенсій за вислугу років.
Так, за приписами статті 28 Закону України № 1060-XII система освіти складається із навчальних закладів, наукових, науково-методичних і методичних установ, науково-виробничих підприємств, державних і місцевих органів управління освітою та самоврядування в галузі освіти.
Згідно зі статтею 29 цього Закону структура освіти включає, поряд з іншими видами, також позашкільну освіту.
Відповідно до статті 12 Закону України № 1841-III та пункта 6 Переліка № 433 до позашкільних навчальних закладів відносяться початкові спеціалізовані мистецькі навчальні заклади (школи естетичного виховання: музичні, художні, хореографічні, театральні, хорові, мистецтв та інші).
Статтею 21 Закону України № 1841-III передбачено право на пенсію за вислугою років мають педагогічні працівники позашкільних навчальних закладів за наявності педагогічного стажу роботи не менше ніж 25 років.
У постанові від 26 березня 2019 року у справі №484/211/17 при розгляді подібних правовідносин Верховний Суд відступив від висновків, викладених у постанові від 25 травня 2016 року у справі №419/794/15 і дійшов наступних висновків:
На спірні правовідносини розповсюджується також дія Переліка №963, який відносить посаду викладач до педагогічних посад.
Згідно з пунктом 3 розділа VIII «Прикінцеві положення» Закону України № 1841-III до приведення законів України, інших нормативно-правових актів у відповідність до цього Закону вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини та громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані. Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод.
Згідно з частиною 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Частиною 3 цієї правової норми передбачено, що пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Конституційний Суд України у пункті 3.4 рішення від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 зазначив, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов`язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004).
З огляду на проаналізовані норми законодавства й ураховуючи наявність у національному законодавстві правових прогалин щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення викладачів у позашкільних закладах освіти, визначених у Конвенції, а також з метою реалізації положень статті 46 Конституції України щодо недопущення обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави, Верховний Суд дійшов висновку, що викладачі позашкільних навчальних закладів, які входять до структури освіти України, мають право отримання пенсії за вислугу років.
Таким чином, викладач музичної школи є педагогічним працівником позашкільного навчального закладу, тобто працівником освіти. Стаж роботи викладачем та концертмейстером в дитячій музичній школі має зараховуватись до пільгового стажу осіб у розумінні пункта «е» статті 55 Закону України № 1788-ХІІ при розгляді територіальними органами Пенсійного фонду України відповідних заяв про призначення пенсії навіть попри те, що зазначена посада прямо не передбачена затвердженим Переліком № 909.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23 сіічня 2020 року у справі №756/9879/16-а.
Відповідно до  статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України  рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.    Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункта 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи  статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України  визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції судове рішення ухвалено з дотриманням норм чинного матеріального та процесуального права, із повним дослідженням доказів і підстави для його скасування відсутні.
Керуючись статтями 33, 34, 243, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                            Я.Б. Глущенко

Судді                                                                                 О.Є. Пилипенко

                                                                                          Л.Т. Черпіцька