Справа № 353/513/20 
Провадження № 22-ц/4808/462/21 
Головуючий у 1 інстанції Луковкіна  У. Ю. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача        Девляшевського В.А., 
               суддів:                Пнівчук О.В., Томин О.О.,
               секретаря                Єлісевич О.М.,
з участю:                представника Міністерства юстиції України -                                         Грещук Ю.З.; представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_1 до держави Україна в особі Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України, Міністерства юстиції України про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями органу поліції, за апеляційними скаргами Міністерства юстиції України, в інтересах якого діє представник Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) та представника Державної казначейської служби України на рішення Тлумацького районного суду, ухвалене головуючою суддею Луковкіною У.Ю. 01 лютого 2021 року, повний текст якого складено 02 лютого 2021 року,
в с т а н о в и в:
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до держави Україна в особі Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями органу поліції. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відносно позивача 13.09.2019 сержантом поліції поліцейського взводу № 2 роти № 1 батальйону Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області Міщанин О.М. складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 51 КупАП. Постановою Івано-Франківського міського суду від 15.01.2020 провадження по справі закрито у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. На думку позивача, такі незаконні дії працівника поліції порушили його права, що завдало йому моральних страждань, а тому просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України моральну шкоду в сумі 200 000 грн. Також просив стягнути з держави України в особі Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області судові витрати згідно наданого розрахунку. 
02 листопада 2020 року ухвалою Тлумацького районного суду прийнято до розгляду уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до держави Україна в особі Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області, Державної казначейської служби України, Міністерства юстиції України про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями органу поліції.
Рішенням Тлумацького районного суду від 01 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України,  на користь   ОСОБА_1 , спричинену моральну шкоду в розмірі 5000 грн та судові витрати за надання професійної правничої допомоги в сумі 3502,50 грн. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник Міністерства юстиції України подав апеляційну скаргу, оскільки вважає оскаржене рішення ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права та принципу змагальності сторін. Апелянт вказав, що Міністерство юстиції України не є органом, до якого може застосовуватись положення ст. 1176 України та ст. 2, 4 ЗУ "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", як підстава стягнення моральної шкоди. Також апелянт зазначив, що Міністерство юстиції України не є належним відповідачем у даній справі, оскільки не наділене повноваженнями представляти інтереси держави в даній категорії справ. Крім того, апелянт вказав, що Міністерство юстиції України не є тим суб`єктом, який порушив права та інтереси позивача, в матеріалах справи відсутні докази протилежного. На думку представника, в порушення ст. 76, 77, 78, 80 ЦПК України матеріали справи також не містять належних та допустимих доказів на підтвердження обставин завдання позивачу моральної шкоди. Враховуючи вказане, просить оскаржене рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
Представник Державної казначейської служби України також подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його ухваленим з порушенням норма матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з позивачем та жодної шкоди ОСОБА_1 не завдавало, а тому не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій інших державних органів. Представник Державної казначейської служби України вважає, що судом першої інстанції не враховано норми ЗУ "Про Порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", внаслідок чого розмір відшкодування моральної шкоди безпідставно завищено. На думку апелянта, відповідач не надав належних та допустимих доказів незаконності дій відповідача, оскільки жодного адміністративного стягнення до нього застосовано не було, а сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли ОСОБА_1 моральну шкоду. Представник відповідача вважає, що дана справа незначної складності, а тому, визначений адвокатом гонорар є завищеним та неспівмірним із складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг. Тому просить рішення Тлумацького районного суду від 01 лютого 2021 року скасувати, ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
У надісланих на адресу апеляційного суду відзивах ОСОБА_1 зазначив, що вважає апеляційні скарги необгрунтованими, а доводи апелянтів про те, що вони не є належними відповідачами, такими, що не відповідають дійсності. Позивач вказав, що складання щодо нього протоколу про крадіжку, яка вчинена іншою особою, є протиправними діями поліції, внаслідок чого він був змушений змінити свій звичайний стиль життя, а тому просить в задоволенні апеляційних скарг відмовити.
Представники відповідачів - держави Україна в особі Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області Департаменту патрульної поліції та Державної казначейської служби України в засідання апеляційного суду не з`явилися з невідомих причин, хоча про час та місце судового розгляду були повідомлені у встановленому законом порядку завчасно. Заяви про відкладення розгляду справи від відповідачів апеляційному суду не поступало. Отже є правові підстави для розгляду справи у їх відсутності.
В засіданні апеляційного суду представник держави Україна в особі Міністерства юстиції України доводи апеляційної скарги підтримала з мотивів, наведених у ній.
Представник ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги заперечив. Вважаючи рішення в даній справі законним і обгрунтованим, просив його залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відхилення апеляційних скарг з огляду на таке.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі відповідає.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок складання безпідставного протоколу про адміністративне правопорушення щодо позивача, йому спричинено моральну шкоду, яка полягає у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях, порушенні нормальних життєвих стосунків, втраті часу та коштів на відновлення прав та з врахуванням засад розумності, Тому суд дійшов до висновку про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 у розмірі 5000 грн.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що 13 вересня 2019 року сержантом поліції поліцейського взводу № 2 роти № 1 батальйону Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області Міщанин О.М. складено протокол серії АА № 657007 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 51 КУпАП, а саме про те, що ОСОБА_1 ,перебуваючи в ТзОВ «Пакко Холдинг» «Вопак 6204» по вул. Привокзальна, 9, в м. Івано-Франківську, таємно викрав з полиці магазину горілку «Медоф» 0,5 л, сидр APPS, пиво «Чернігівське світле» 1, 25 л, пиво «Чернігівське міцне», газету «Експрес» на загальну суму 184 грн. 47 коп. (а.с. 125).
Постановою Івано-Франківського міського суду від 15 січня 2020 року провадження по справі закрито у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, оскільки з досліджених судом доказів, в т.ч. відеозаписів з нагрудних камер інспекторів поліції, встановлено, що крадіжку вчинено іншою особою, а на час вчинення крадіжки з магазину ОСОБА_1 перебував за межами державного кордону України (а.с. 9).
Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
На підставі вказаної норми права, відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені частиною сьомою статті 1176 ЦК України.
Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Статтями 1, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.
Звернувшись з цим позовом до суду, позивач зазначав, що працівником патрульної поліції протиправно складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 51 КупУП відносно нього, чим завдали йому суттєвих моральних страждань, що призвело до порушення його нормальних життєвих та професійних зв`язків.
За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.
Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Судом першої інстанції на підставі наявних в матеріалах справи доказів, встановлено, що постановою Івано-Франківського міського суду від 06.11.2019 по справі № 344/16936/19 щодо ОСОБА_1 застосовано примусовий привід до суду (а.с. 119-120). 
Крім того,працівником поліції, всупереч п. 9 розділу II Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої наказом МВС України від 06.11.2015 N 1376 зі змінами,  особу правопорушника встановлено не було, будь-які дані з цього приводу в протоколі відсутні, що підтверджується копією протоколу про адміністративне правопорушення серії АА № 657007 від 13.09.2019 (а.с. 125).
Також місцевим судом з`ясовано, що позивач на момент складення протоколу перебував за кордоном, що підтверджується довідкою Головного центру обробки спеціальної інформації Прикордонної служби України від 03.10.2019 року (а.с. 10) та копією 3-х сторінок закордонного паспорта позивача (а.с. 14-16).
Апеляційний суд зауважує, що відсутність наслідків порушення прав ОСОБА_1 правоохоронним органом у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань, не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже, і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.
У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (наприклад, «Рисовський проти України», № 29979, пункти 86, 89, від 20 жовтня 2011 року, «Антоненков та інші проти України», № 14183/02, пункт 71, від 22 листопада 2005 року).
Враховуючи вказане, колегія суддів приходить до висновку про доведеність завдання ОСОБА_1 моральної шкоди, а також, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає обґрунтованим та виправданим присудження позивачу відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 грн. 
При цьому апеляційний суд враховує, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, а тому доводи представника Міністерства юстиції України, що Міністерство Юстиції України є неналежним відповідачем, апеляційний суд відхиляє, оскільки, як правильно зазначив місцевий суд, відповідачі є лише представниками держави в даному спорі. Крім того, суд на МЮУ цивільно-правову відповідальність за шкоду, спричиненуОСОБА_1 правоохоронним органом, не поклав.
Що стосується доводів апеляційної скарги представника Державної казначейської служби України про завищення адвокатом розміру гонорару та його неспівмірність із складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг, апеляційний суд зауважує таке.
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.
Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).
Вказана правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони узгоджується із правовою позицією, викладеною: в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.
Разом з тим, клопотання представника Державної казначейської служби України про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу матеріали справи не містять.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано: угоду про надання правничої допомоги від 23.09.2019, розрахунок та квитанцію до прибуткового касового ордера № 17 від 06.07.2020 (а.с. 23, 24, 25).
Таким чином, судом першої інстанції обгрунтовано стягнуто на користь позивача 3502,50 грн витрат на правничу допомогу.
Враховуючи вказане, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційні скарги, які висновків суду не спростовують, необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційні скарги Міністерства юстиції України, в інтересах якого діє представник Південно-Західного міжрегіонального управління Мінітерства юстиції (м. Івано-Франківськ) та представника Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення Тлумацького районного суду від 01 лютого 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач:                                                         В.А. Девляшевський 
Судді:                                                                        О.В. Пнівчук
                                                                               О.О. Томин
Повний текст постанови складено 12 квітня 2021 року.