ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/4174/18                                                                   Суддя (судді) першої інстанції: Маруліна Л.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  21 квітня 2021 року                                                                                            м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
          Головуючого судді:                                                          Чаку Є.В., 
          суддів:                                                                      Федотова І.В., Коротких А.Ю.
          за участю секретаря                                                           Ковтун К.В.          
                                                  
          розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України  про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

                                                  В С Т А Н О В И В :
           ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України   про  стягнення солідарно на користь позивача з Міністерства оборони України та Державного підприємства обслуговування повітряного руху 98 679  грн. невиплаченої йому грошової компенсації вартості за неотримане речове майно при звільненні.
          Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 грудня 2020 року залишено позов без розгляду. 
          Не погоджуючись з вищезазначеною ухвалою суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 грудня 2020 року, як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду справи. 
          Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.03.2021 було відкрито апеляційне провадження та призначено до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні на 31.03.2021.
          У зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному, розгляд справи було перенесено на 21.04.2021.
          Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню, а ухвалу суду необхідно скасувати, з наступних підстав. 
Судом встановлено, що позивач перебував на військовій службі з 01.08.1986 по 01.10.2017.
Наказом Міністра оборони України від 16.09.2017 №648 відповідно до частини 6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» позивача було звільнено з військової служби у відставку за пунктом «б» (за станом здоров`я).
Наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 28.09.2017 №705/о на підставі наказу Міністра оборони України від 16.09.2017 №648, позивача було звільнено з посади провідного інженера ( старшого офіцера) організаційного відділу Украероцентру Державного підприємства обслуговування повітряного руху України з 01 жовтня 2017 року.
Після звільнення, позивачу не була виплачена грошова компенсація вартості за неотримане речове майно, яка повинна виплачуватись згідно чинного законодавства, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, залишаючи позовну заяву позивача без розгляду виходив з того, що позов подано поза межами строків (один місяць), встановлених частиною п`ятою   статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 122 КАС України встановлені строки звернення до адміністративного суду.
Так, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частини перша та друга статті 122 КАС України).
Згідно з ч.3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Приписами ч.5 ст. 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Віднесення справ стосовно невиплати військовослужбовцям, звільненим з військової служби, грошової компенсації за неотримане речове майно, до юрисдикції адміністративних судів робить актуальним питання про строки звернення до суду за захистом цього права, оскільки фактично спір стосується відновлення майнового стану у зв`язку із неотриманням належного їм речового майна під час проходження служби.
Колегія суддів указує, що предметом у зазначеній категорії справ є проходження публічної служби, проте безпосередньо стосується порушення майнових прав особи, яке пов`язане зі звільненням з публічної служби.
Законом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII).
Згідно ст. 1 вказаного Закону соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
  Статтею 91 Закону № 2011-XII передбачено право військовослужбовців на отримання за рахунок держави речового майна.
За змістом частини першої статті 91  Закону № 2011-XII продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час» від 28 жовтня 2004 року № 1444 затверджено Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час (чинне на час виникнення спірних правовідносин; далі - Положення № 1444), відповідно до пункту 2 якого метою речового забезпечення є задоволення потреб військовослужбовців в обмундируванні, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, спеціальному одязі, предметах індивідуального захисту, тканинах, нагрудних та нарукавних знаках і знаках розрізнення, санітарно-господарському майні, спортивному інвентарі та лазнево-пральному обслуговуванні особового складу.
Згідно п. 27 Положення № 1444 військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне їм, але не отримане протягом дії контракту речове майно виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації.
  Як передбачено приписами пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
Колегія суддів зауважує, що приписами Порядку № 1444 не визначений строк протягом якого військовослужбовці після звільнення повинні звернутися за отриманням грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
При цьому, дана компенсація не входить до складу грошового забезпечення та до виплат, які б належали позивачу при звільненні, та носить одноразовий характер.
Специфічний характер правовідносин у категорії спорів, що розглядаються, у яких на публічно-правовий характер спору накладається майновий аспект, змушує брати до уваги ці особливості при визначенні того, які норми визначають строки звернення до суду для цих справ.
В той же час враховуючи специфіку публічно - правових спорів, для вирішення яких  Кодексом адміністративного судочинства України визначені спеціальні строки, то колегія суддів вважає достатнім строком для реалізації позивачем права звернення до суду за захистом порушеного права загальний шестимісячний строк, встановлений частиною 2 статті 122 КАС України.
Судом встановлено, що при звільненні позивачу не була виплачена компенсація за неотримане під час проходження військової служби речове майно.
Як зазначає сам, позивач, йому в кінці грудня 2017 року стало відомо, що Міністерство оборони України та Украерорух відмовляють у виплаті грошової компенсації за неотримане грошове майно.
Вказані обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи листами Міністерства оборони України від 15.12.2017  та Украерорух від 13.11.2017.

Отже, саме з 15 грудня 2017 року позивач дізнався про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
З позовом до суду позивач звернувся 14.03.2018 року, а отже в межах строку встановленого нормами статті 122 КАС України.
Вказаний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеній в постанові від 04.07.2019 року у справі № 821/2/18.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку щодо пропущення позивачем строку звернення до суду з позовом в межах даних правовідносин.
Відповідно до вимог ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Так, у справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Оскільки апеляційним судом встановлено помилкове застосування судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до безпідставного залишення позовної заяви без розгляду, у зв`язку з чим, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 320, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 грудня 2020 року – скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.          
  Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
  Повний текст постанови виготовлено 21.04.2021.

          Головуючий суддя:                                                                          Є.В. Чаку
          Судді:                                                                                          І.В. Федотов
                                                                                                            А.Ю. Коротких