19.05.21
22-ц/812/1027/21
Єдиний унікальний номер судової справи: 478/218/21
Провадження № 22-ц/812/1027/21 Суддя - доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2021 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого - Крамаренко Т.В.,
суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І., 
із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,
за участю: позивача - ОСОБА_1 його представника - ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою 
ОСОБА_1 
на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 24 березня 2021 року, ухваленого під головуванням судді - Сябренко І.П. в приміщенні того ж суду об о 11-01 год. по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням 
в с т а н о в и л а :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. 
Позивач зазначав, що він є власником житлового будинку за АДРЕСА_1 . Відповідачка на даний час зареєстрована за вищевказаною адресою, але фактично з червня 2019 року в зазначеному будинку не проживає, з реєстрації за місцем попереднього проживання не знялася, чим створює йому як власнику будинку перешкоди в користуванні своїм майном. 
Посилаючись на викладене позивач просив суд визнати ОСОБА_3  такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку  АДРЕСА_1 . 
Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 24 березня 2021 року у задоволені позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що оскільки нерухоме майно було придбано в період шлюбу та є спільним сумісним майно, відповідачка як співвласник, а не член сім`ї власника не може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням незалежно від періоду відсутності.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким задовольнити їх в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом було встановлено та доведено належними і допустимими доказами той факт, що відповідачка не проживає за вказаною адресою з червня 2019 року тобто більше одного року. Суд першої інстанції чомусь беззаперечно взяв до уваги лише голослівне твердження відповідачки стосовно того, що нібито позивач фактично змусив залишити відповідачку домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 .
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.
Заслухавши суддю - доповідача, позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
В силу положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.
Відповідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку.
Частиною 1 статті 71 ЖК України встановлено граничні строки збереження права на житлове приміщення при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї - шість місяців (за винятком передбачених законом випадків, коли цей строк є більш тривалим).
Згідно з вимогами ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно ст. 41 Конституції України, ч.ч. 1-2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, а тому власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням в порядку, передбаченому ст. ст. 71,72 ЖК України та ст. 405 ЦК України.
З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що з 06 серпня 1994 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, якій 18 травня 2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Казанківського районного управління юстиції Миколаївської області розірвано, актовий запис №28 (а.с.29).
На підставі договору купівлі-продажу №888 від 02 грудня 1997 року, зареєстрованого Універсальною товарною біржою «Віконт-Т» ОСОБА_1 було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.10).
Право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно номер запису: 39130372 (а.с.9).
Зареєстрований вдруге 14 липня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Казанківського районного управління юстиції Миколаївської області, актовий запис № 24, шлюб між сторонами рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 25 липня 2019 року розірвано (а.с.13).
Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї ОСОБА_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , складеного соціальним інспектором Асмоловою Н. вбачається, що члени сім`ї, які мешкають разом з ОСОБА_4 є: син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дружина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не проживає більше року, що підтверджують сусіди ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с.12).
Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України). 
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
Як на підставу задоволення своїх вимог позивач посилається на те, що відповідачка без поважних причин в належному йому на праві власності житловому будинку не проживає з червня 2019 року, внаслідок чого втратила право користування жилим приміщенням. Реєстрація відповідачки у житловому будинку створює йому як власнику будинку перешкоди в користуванні своїм майном. 
Заперечуючи проти позову відповідачка зазначала, що не проживає в спірному будинку через непристойну поведінку позивача по відношенню до неї, за що останнього було притягнуто до відповідальності. 
Так, вироком Казанківського районного суду Миколаївської області від 18 грудня 2019 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України і призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. (а.с.33-36).
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Згідно ч.1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч.1 ст. 68 СК України).
Як встановлено судом, житловий будинок АДРЕСА_1 було придбано сторонами у період шлюбу, а відтак є спільним сумісним майном подружжя. На теперішній час сторони є колишнім подружжям. 
З урахуванням встановленого та вказаних вище норм, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідачка як співвласник майна, а не член сім`ї власника не може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням незалежно від періоду відсутності, а відтак обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.
Посилання в апеляційній скарзі на голослівне твердження відповідачки про примусове залишення спірного будинку на увагу не заслуговують оскільки не мають огляду на встановлені вище обставини, а крім того ніякого правового значення не мають. 
Інші в апеляційній скарзі доводи зводяться до підстав позову та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін. 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 24 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 20 травня 2021 року